Tik norėjau pakalbėt su tavim. Aš žinau, mūsų pokalbiai
buvo nevykę.
Taigi, aš greit grįžtu į mokslus,
o mes taip ir nepabendravom šią vasarą.
Tai nežinau, gal nori nueit kur vakarienės?
Gal ne. Atleisk.
Bet sėkmės tau moksluose.
Ačiū.
Pone Leirdai. Matėte visa tai?
Konorai? Sveikas.
Ne. Aš čia galvojau, kad reikia nušveisti šį turėklą.
Kad niekas neįsivarytų rakšties, supranti?
Blemba. Prakeikimas.
Konoras atsigaus, tiesa?
Po „Sėkmės moksluose“? Nulis šansų.
- Nekas, dukra. - Aišku.
Taigi...
Dukra, norėjau pakalbėt su tavim.
Darbe sulaukiau labai netikėto lankytojo...
Galima vėliau?
Atleisk. Maždaug po valandos laikau vairuotojo egzaminą
ir siaubingai nervinuosi dėl nuotraukos pažymėjimui.
Aš noriu šypsotis,
bet negaliu nuspręst, ar sučiaupta burna, ar truputį praverta.
Lyg du skirtingi žmonės.
Sveika, štai ji.
Kas pasirengęs svarbiam ir brandžiam žingsniui?
Aš, matyt.
Nebent neišlaikysiu. Tada man šakės.
Vis tiek viskas bus gerai.
Tu nepameni,
bet klozeto egzaminą tu irgi sumovei būdama kokių penkerių.
O dabar tik pažiūrėk – kakoji kaip tikra profė.
Geras.
O Dieve.
Iki, tėti.
Ačiū, kad sutikai ją nuvežti. Aš, matyt, nervinu ją.
Lieku skolingas.
Man pakaks to, kad leidi man iš savo balkono šnipinėti tave.
Tai pažeidžia mano ribas ir atrodo šiurpiai.
Ypač kai taip šypsaisi.
Supratau.
Vis tiek šnipinėsiu.
Juk žinai, kad jos man patinka.
Negi į darbą atėjai mūvėdamas savo seksualiomis trumpikėmis, iškrypėli?
Žiūrint ką laikysime darbu.
Prilaikyk arklius.
Nieko nesužeisk.
- Mes aptarsime tavo darbo idėją. - Ačiū.
Papasakok, apie kokį darbą kalbi?
- Nori, pakasysiu? - Sveikas, Polai.
Nieko tokio.
Prie įėjimo reikia pakabinti iškabą:
„Roudso kognityvinės elgesio terapijos centras.
Mūsų psichologų krušykla.“
Minutėlę. Taip.
Tai skamba lyg mes mylėtumėmės su savo pacientais, kas nėra tiesa.
Bent jau aš to nedarau.
Tai nejuokinga.
Polai, noriu tave patikinti, kad nebuvau pilnai įsiskverbęs nė į vieną pacientą.
Nuostabu.
Ar pasakei Alisai apie mūsų lankytoją?
Dar ne. Neradau progos.
Vakar, kai ji sudaužė puodelį, vos nepasakiau:
„Nesijaudink, dukrele. Tai tik avarija.
Beje, ar pameni avariją, kurios metu žuvo tavo mama?
Pas mane atėjo jos žudikas.“
- Puikiai. - Taip.
Negaliu suklysti, nes tai ją sukrės.
Kaip ir tave.
Tikrai? Spėju, nepagalvojau apie tai.
Esi tikras profas.
Taip, tai mane sukrėtė, Polai. Bet aš stipresnis nei manai.
Gerai būtų, jei tai būtų tiesa.
Sveiki, dr. Roudsai. Atėjau anksčiau, kad nugvelbčiau baltyminį batonėlį.
Ir kitą, vėlesnei užkandai.
Ir trečią, kad parduočiau.
Pasimatysim po sekundės.
O, varge.
Kas negerai, bu bu?
Mano tvarkaraštis užpildytas, o aš dar paėmiau Šoną.
Turiu atsisakyt vieno kliento.
- Tik ne Reimondo. Jis tavo mylimiausias. - Aš neturiu mylimiausių.
Liaukis. Visi mes turim mylimiausius. Mano – Anė.
Toji, kuri permiegojo su mamos vaikinu, kad įrodytų jo neištikimybę.
Dievinu tą išprotėjusią paną.
Aš nemyliu Rėjaus.
- Nesmagu tik tai... - Rėjaus.
...kad vienintelis sveikstantis klientas
- yra tas, kuris man... - Patinka?
- Kaip brolis? - Galėtum jaukiai gulėt ant sofutės?
Kartu galėtumėt aktyviai vaikščiot su mažyčiais svarmenim.
Dalintis keptu viščiuku iš „Costco“.
Negaliu patikėt, kad palieki mane.
Rėjau, tau jau seniai puikiai sekasi.
O aš turiu tą vaikį, kuriam labai reikia pagalbos.
Vaikis? Žinoma.
Su krūva jaunų ir įdomių problemų, taip?
Šiuo metu tu man moki tik už šūdo malimą.
- Jaučiuosi lyg apiplėšinėčiau tave. - Žinau. Todėl imu tavo batonėlius.
Tiesiog kartu mes daug praėjome.
Mano tėvo mirtį, mano skyrybas,
mėnesį, kai mokiausi britų akcento.
Gal galim bent jau likt draugais? Išgert alaus?
Rėjau, tai būtų netinkama.
Griežtai laikausi ribų.
Gerai. Bent jau pripažink, kad ilgėsiesi manęs.
Ilgėsiuosi. Labai.
Jei jau nebūsim draugais,
gal grąžink man dalį pinigų, ką?
Tokios pabaigos nereikia.
Nei arbatos, nei paplotėlių?
Kodėl Gabė gavo padėkos raštelį už dovaną, o aš ne?
Nes tu dovanos mums nedovanojai.
Paaukojau jūsų vardu Pasadenos gyvūnų prieglaudai.
- Kaip minėjau, dovanos nedovanojai. - O Dieve.
O dabar – kardio intensyvas.
Beje, man reik liautis dulkinti Džimį.
- Puiku. Vėl tas pats. - Žinau. Aš apgailėtina.
Bet aš juk stipri. Ištversiu. Supranti?
Buvau narkomano žmona. Padėjau jam nulipt nuo heroino.
Aš ir depiliuojuosi vašku pati.
- Kodėl? - Ir net nenusisuku.
Žiūriu tiesiai sau tarp kojų ir plėšau juosteles.
Dar galiu iškentėt nesysiojusi 48 valandas.
Tai per ilgai, Gabe.
Žinau. Bet kodėl negaliu palikti to paprasto, pilko vyruko?
Nežiūrėk į mane.
Aš išbandžiau viską, tik kad neišspyriau tau iš burnos jo pimpio.
- Gerai, aš jau. - Man reik pagalbos.
Ateis laikas, ir liausiesi dulkint Džimį. Palaikyk mane, Brajanai.
Taip. Rimtai,
nepagaunu, kodėl niekas man nesakė, kad dulkini Džimį?
Ką? Mūsų Džimį? Ne. Šlykštu.
- Galėjau susiprasti. - Taip.
Ar seniai?
Nuo tada, kai jis apsivėmė per tavo sužadėtuves.
- Nuo to vakarėlio. - Nuo mano sužadėtuvių?
Eina šikt tas Džimis, kad man nesakė.
Ir tu, Gabe, eik šikt.
Ir tu eik šikt, Liz.
Eina šikt šunų prieglaudos. Taip. Eina šikt vaikščiojimas.
Eina šikt ta galvos juosta.
Nors labai graži juosta.
Jis juk geriausias mano draugas.
Mano geriausias draugas!
Eikit šikt jūs visi!
Eik šikt, raudonmarškini. Ir tu, su timpom. Eina šikt šitas kalnas!
Jei atvirai, buvo verta.
- Sutinku. Nori paieškot akmenų? - Ne.
Egzaminas ne itin pavyko.
Ji kliudė kelis kūgius ir įbrėžė pašto dėžutę.
Bet tie kvailiai vis tiek užskaitė!
Taip! Sveikinu.
Labai tavimi didžiuojuosi.
Nunešiu daiktus, tada atšvęsime.
Vairuosiu aš. Ir paimsiu tavo mašiną.
Imk.
Kalbant apie mašinas, pameni, kas nutiko tavo mamai vienoje jų?
Prakeikimas!
- Kas? - Atleisk.
Aš ieškojau progos tau pasakyti. Bet ne taip.
Dukrele, tas vairuotojas, sukėlęs mamos avariją,
atėjo pas mane į darbą.
Eina šikt. Kada?
Praėjusią savaitę.
Praėjusią savaitę? Ir tu tylėjai?
Atleisk man.
Ko jis norėjo?
Nežinau. Gal pakalbėti. Nesvarbu.
Aš jam pasakiau, kad išeitų, ir jis išėjo.
Ar viskas gerai?
Gal. Nežinau.
- Aš irgi. - Taip.
Nori apie tai pakalbėti?
Dar ne. Bet gerai, kad pasakei.
Taip. Radau progą.
- Gerai. Einu persirengti. - Gerai. Myliu tave.
„Kalbant apie mašinas“?
Derekai, ką man padaryti,
kad liautumeisi mane šnipinėjęs?
Pamėgink išsikraustyt.
Jis išnyra iš savo olos. Šaunuolis.
Kaip tu, mielasis?
Negaliu išmest Alisos iš galvos.
- Aš... - Tai emocinis skausmas,
bet skauda visą kūną.
- Buba, suprantu tave. Aš tave myliu. - Ir aš tave.
Tikras žliumba. Kiek mums dar teks tai tverti?
- Mama? - Taip, sūneli?
Norėčiau prancūziškų skrebučių.
Tuojau.
Siaubas. Nužudyk mane.
Tu labai gera mama.
- Eik kepti skrebučių. - Tuojau.
Einu vėlyvųjų priešpiečių su Samer. Sakiau, kad tu sumokėsi,
nes jautiesi kaltas dėl savo keisto elgesio vakar.
Tu teisi.
Šie priešpiečiai bus ne devintajame dešimtmetyje.
- Brangiai mokėsiu už keistą elgesį. - Ačiū.
- Važiuosi mano mašina? - Ne, nebūtina.
Rimtai? Gerai.
Suprantu, kad vakar tave pribloškiau, todėl nepyk, jei klausinėsiu, kaip tu.
Gerai. Bet nesekiosi paskui lyg šešėlis, taip?
Ne.
Lipk, gražuole.
Sveikas, Džimi.
Arba pone Leirdai.
Supratau, biče.
Džimis irgi tinka.
Kitas.
Sveiki, norėčiau sumuštinio su krevetėmis ir saldžios arbatos.
Man to paties, tik man pirmam.
Jis finansavo šį vagonėlį,
todėl turi privilegijų iki gyvos galvos.
Tai lyg kontramarkė, skirta Derekams. Aš Derekas.
Aišku.
Žinai? Šiandien pirkdama kavą
sutikau maisto tinklaraštininką
ir kažkaip susilaikiau nepasakiusi, jog tai nėr tikras darbas,
nors tai tiesa.
Bet jis nori parašyti apie mūsų vagonėlį. Tai gerai.
Taip. Išties gerai.
Aš nenoriu patekti į tinklaraštį.
Kristau. Gali palaukt, kol atsisėsim?
Polai, pasakiau Alisai. Pavyko.
Pakabinsime plakatą „Metų tėvas“.
Panašu, kad jis nori rašyt apie tai, jog esu veteranas.
Aš nenoriu kalbėt apie tą kareivišką mėšlą.
Aš noriu jausti, jog tas vagonėlis man – nauja pradžia.
Tai atsisakyk interviu. Taip ir pasakyk tai kaimynei siaubūnei.
Liz.
Nedaryk iš jos žmogaus.
- Su ja kartais būna sunku. - Taip.
Bet ji man yra daug padėjusi, nenoriu atrodyt nedėkingas.
Ką rašai?
Terapeuto užrašai.
Tai tavo šablonas.
Tu vengi sudėtingų pokalbių, nes jie gali būt skausmingi.
Tas pats paaiškėjo aną savaitę,
kai kalbėjom apie tavo tėtį.
Tėčio aš nevengiu.
Taip? Kada paskutinį sykį su juo kalbėjai?
Ar jis žino, kad turi maisto vagonėlį? Ar jis žino, kur gyveni?
- Pakalbėkime apie Liz. - Gerai.
Nederėjo jai žadėti. Jei dabar atsisakysiu, ji gali supykti.
Dabar puiki proga išmokyti tave pažvelgti į savo skausmą.
Jo vengdamas nepasveiksi.
Žinau vieną metodiką. Gal padės.
Vadinasi „Troškimo apkeitimas“.
Skamba kaip koks erotinis trileris su Niku Keidžu.
Tikrai.
Nagi. Užsimerk.
Rimtai?
Vizualizuok patį baisiausią pokalbio su Liza variantą.
Įsivaizduok savo baimę prieš save kaip debesį.
Nebėk nuo jos, o judėk jos link.
Sakyk: „Pirmyn. Man patinka skausmas.“
Galiausiai debesis išspjaus tave į šviesą,
ir pasijusi lyg būtum kažką įveikęs. Taip ir bus.
Tada pasakyk: „Skausmas mane išlaisvina.“
Darai?
Ne. Jaučiuosi kvailai.
Taip ir atrodai.
Bet tai veikia.
Sunkios tos treniruotės ant dviračio.
Tiesiog nesmagu sportuot, kai ant tavęs šaukia.
Taip, tokia aš keista.
Pamečiau plaukų juostą. Paskolink gumytę.
- Ne, ji nauja. - Prašau. Duok.
- Tu niekada jų negrąžini. - Žinau. Tavo geriausios.
Todėl ir nenoriu tau jų skolinti.
Duok. Prašau.
- Mergyt, kokia miela. - Žinau.
Aš tau duosiu,
bet esi man skolinga gal šimtą gumyčių.
Kaip nori.
- Labas. - Labas.
Ką darai?
Nežinau. Po to vyro vizito dažnai prisimenu Tiją.
- O tu? - Taip.
Žinoma. Apie ją galvoju nuolat. Ji – mano gyvenimo meilė, supranti.
Taip, dėl šito.
Klausyk, Džimi, buvo smagu,
bet manau, kad mums derėtų baigti tai, kas ten tarp mūsų.
Būtų kas kita, jei tarp mūsų būtų užsimezgętikri jausmai, supranti?
Jei manytume, kad turime ateitį.
Taip, tu teisi. Supratau.
Jei tau nebelinksma, aš tave išgirdau.
Užbaikime.
Taip.
Gal atsitraukime vienas nuo kito?
Paskui, manau, greit pamiršiu,
kad buvai pirmas toks aukštas vyras, su kuriuo man pavyko 69.
- Mes buvom stipri komanda. - Stipri komanda.
- Žinau. Mes taip sakydavom. - Taip.
Gal apsikeiskime marškinėliais ar panašiai?
Juokinga.
- Puikus žaidimas. - Taip, puikus žaidimas, pone.
Gerai.
Taigi, aš žinau, formaliai, vogt iš parduotuvių yra negerai...
Pala. Prilaikyk šią mintį. Mano tėtis gali čia kažkur trintis.
Tėti?
Nesitrina. Nieko negirdėjo.
Ką tik grįžau.
Man mašinos nereikės, jei nori pasivažinėt.
Ne, nenoriu.
Esi pirma paauglė istorijoje, gavusi vairuotojo pažymėjimą
ir nė karto nepaprašiusi tėvo mašinos.
Ar dėl...
Dėl GV?
Ko?
Girto vairuotojo.
Šūdinos tos jūsų pravardės.
Taip, tėti, turbūt dėl jo,
bet gali palikti mane ramybėje?
Taip, žinoma.
Žinai taisyklę. Aš čia, jei tau manęs prireiks.
Ačiū.
Samer, vogt iš parduotuvių nėra formaliai blogai, o tiesiog blogai.
Žinai, kas blogiausia?
Norėčiau, kad tas tipas būtų atėjęs čia, o ne pas tėtį į darbą.
Aš tiek visko jam pasakyčiau. Supranti?
Apie tai, kaip jis sušiko mums gyvenimą.
Tos mintys sukasi galvoj,
- ir aš nežinau, ką su jom daryti. - Žinai, ką dariau, kai išėjo mano tėtis?
Parašiau jam ilgą laišką.
Jo nereikia išsiųsti, bet man labai padėjo.
Išdėjau viską, kas ūžė mano galvoj.
Plius, panaudojau jį savo mokykliniams rašiniams.
Alisa. Labas. Palikai savo... Aš...
Labas. Palikai savo akinius mano tėčio mašinoje,
ir jis pamanė, kad būtų man iššūkis juos tau nunešti. Taigi...
- Ačiū. - Einu pasislėpti medyje.
Kas tas gražus liūdnas berniukas?
Aš suteiksiu jam iššūkį.
Dieve mano. Būtų nuostabu. Pala, aš jus supažindinsiu. Ateik.
Konorai. Noriu jus supažindinti. Čia Samer...
- Malonu susipažinti. - Tu toks kvailas.
Skambinsiu prancūziškų batonų pardavėjui.
Gyvą raugą jie pakeitė komercinėmis mielėmis.
Aš nežinau, ką tai reiškia.
Atsargiau rink žodžius, kai kalbėsi su tuo tinklaraštininku rytoj.
Jei pažersi jam tokių žodelyčių kaip „umami“ ir „skonio profilis“,
jį gali ištikt orgazmas pamačius žalias krevetes.
- Tuomet susilaikysiu nuo šių žodžių. - Ačiū.
Jei jau prakalbome apie tinklaraštį...
Mačiau, kaip Konoras flirtavo su ta Rudens mergina.
Kalbi apie Samer?
Žinojau, kad tai metų laikas.
Gal jis liausis depresavęs?
Gal galim jai sumokėti, kad išdulkintų mūsų sūnų?
Sakyčiau, gal labiau
derėtų jį palaikyti, supranti?
Pritariu, nors ir neklausei.
- Du prieš vieną. Mes jį palaikysim. - Kaip norit.
Ką ten sakei dėl tinklaraščio?
Vajė, Liz taip užsidegusi.
Paskutinįsyk ji taip džiūgavo, kai ėmėm miegoti po atskiromis antklodėmis.
Taip, žiauriai džiaugiuosi.
- Man tai nebūdinga. Taip. - Keistoka, tiesa.
Bet kaip būtų faina, jei mūsų vagonėlis išpopuliarėtų.
Aš jus irgi palaikau.
Bet kitaip.
Tai ką norėjai pasakyti?
Nieko. Tai gali palaukti.
Sveiks, Polai. Džimis man davė tavo mobiliojo numerį.
Sakė, balso pranešimų iškart neklausai, bet žinutes skaitai.
Mėginau pakalbėt su Liz, bet pridėjau į kelnes.
Ką tik pamačiau, kad dabar 19.00 val. Jau turbūt miegi.
Žinai, ką? Papasakosiu, kaip viskas buvo.
Tu žinai, kad subtilesniam skoniui išgauti
batonai kepami su natūraliu raugu?
Jėzau Kristau.
Ei, kas tau? Laukiau tavęs vonioje.
Žadėjai paimt vyno ir ateit.
Mano pacientas parašė man sumautą knygą. Aš tuoj.
Ne. Per vėlu. Noriu miego.
- Aš... - Ne, savo langą jau praleidai.
Voniai ar kitai pramogai?
Visi langai užsivėrė.
Ką jis padarė su krevete?
Klausyk, Greise,
žinau, sunku, bet turi sau atleisti.
Aš nustūmiau savo vyrą nuo skardžio. Kas taip daro?
Aš – psichopatė su gražiais plaukais.
- Man patinka ta dalis apie plaukus. - Kažkam čia grįžo savivertė.
- Aš sušikta pabaisa. - Ir vėl dingo.
Tai užtruks, bet aš tau padėsiu atsigauti.
Tu vis tiek vaikščiosi čia kasdien, norėsiu aš to ar ne, tiesa?
Galėtum bent slapčia atnešt man saldžiarūgščių saldainių?
Žinoma, Greise.
- Pala, įsikišus į šikną? - Ne.
Tada žinoma, Greise.
POLAS ROUDSAS TUČTUOJAU ATEIK
Turiu bėgti,
bet Brajanui reikia su tavim aptarti kai kokius teisinius reikalus...
Kol nepateikti konkretūs kaltinimai, nelabai galim ruoštis gynybai.
Bet aš, kaip tavo advokatas, turiu žinoti vieną smulkmeną.
Ar žinojai, kad Džimis miegojo su savo bendradarbe?
Taip, žinojau.
Ačiū.
„Taip, žinojo“.
Polai, čia taip jauku ir miela.
Kaip ir tu pats.
Tik visai atvirkščiai, supranti, ką turiu galvoje?
Aš niekada nesuprantu, ką turi galvoje.
Davei Šonui mano asmeninio mobiliojo numerį?
Taip. Jis atrodė labai sutrikęs,
- pats paprašė ir... - Kurių galų?
Tu ką, esi jam „7-Eleven“?
24 val. per parą septynias dienas per savaitę dirbanti parduotuvė?
„7-Eleven“ darbo laiką žinau, Polai.
Tuomet žinai, kad jie parduoda tik saldžius gėrimus. Ir prezervatyvus.
Ei, gražuoli.
Aš neužmigau, tad jei dar norėtum...
Atėjo Džimis.
- Mieloji, aš... - Ne. Nieko tokio. Tiesiog...
Prakeikimas. Per tave jau praleidau du langus.
Atleisk. Nors ir nežinau, už ką...
Tai seksas. Atleisk.
Aš daviau Šonui metodiką,
- kad jis pats išmoktų sau padėti. - Taip.
Bet tu kaltas,
kad vos tik kas, jis puola ieškot pagalbos iš išorės.
Tam vyrukui padarei meškos paslaugą.
- Prieštarauji man mano paties namuose? - Taip.
Nes manau, kad klysti.
Polai, pas Greisę einu kasdien, ir žinai, kodėl?
Nes jautiesi kaltas. Nes ji nustūmė savo vyrą nuo skardžio.
- Ir dėl to. - Žinoma.
Bet dar ir dėl to, kad žmonėms kartais reikia daugiau.
Polai, mes abu panašūs terapeutai.
- Atsiimk šiuos žodžius. - Tai tiesa.
Mums abiem labai rūpi mūsų pacientai.
Taip, tu sakysi, kad neturiu ribų.
Tu neturi ribų.
O tu jų turi per daug.
Kristau. Tu kaip psichinės sveikatos robotas.
Įjungt empatiją.
Įdomu.
Laikas baigėsi. Išjungti. Pypt pupt.
Aš niekada nesakau pypt pupt.
O kaip Reimondas? Jauti jam didelę simpatiją,
bet nebendrausi su juo dėl kažkokių kvailų taisyklių?
Suprantu.
Tu čia, o aš čia.
Bet gal mes abu galim pajudėti vidurio link,
nes, Polai, kartais žmonėms reikia daugiau.
- Labas, Polai. - Labas, vaike.
Gavau tavo žinutę. Įdomiai rašai.
Ar šiuo metu itin prastai jautiesi?
Ne, ką tu. Tiesiog norėjau pakalbėti...
Ne šįvakar. Pasinaudok mano duota metodika,
o mes aptarsim tai kitą savaitę įprastinės konsultacijos metu.
- Gerai. - Labanakt.
Geras, matyt, jausmas, kai gali tai padaryt mano akivaizdoje.
Taip, tiesa.
Labas, žinau, kad žadėjau neįkyrėti,
bet gal leisi kyštelėti nosį ir paklaust, kaip sekasi?
Gerai.
Kaip sekasi?
Rašau laišką GV.
Nesidžiaugiu, kad ta pravardė prilipo, bet...
Aš jo neišsiųsiu.
Samer sakė, kad nuo to man palengvės.
Dabar pasakysiu tai, ko niekada nesitikėjau pasakyti.
Samer mintis buvo puiki.
- Tai štai ką parašiau. - Gerai.
„Brangus pone Vinstonai,
jūs sužlugdėte mano gyvenimą, šūdo gabale jūs. Eikit šiknon.“
Kokia stipri pradžia. Iškart užkabina.
Gal ir man kokį vieną parašyt?
Ten rašiklis.
Mamos regėjimas silpsta.
Jai reikalinga kataraktos operacija, supranti?
- Ateik ir pakalbėk su ja. - Tu gyveni su ja.
- Pati ir kalbėk. - Gabe, todėl ir atėjau pas tave.
Ką? Tik nežliumbk „vargas man“, Kortne, gerai?
Aš savo padariau. Dabar tavo eilė.
- Negi neaišku? - Sušikta šventoji Gabė.
Ar ilgai bausi mane dėl praeities?
Nes nedaug trūksta, kai pradėsim nekęst viena kitos.
Bet gal tu to ir nori.
- Sveika, Kortne. - Sušikti milžinai.
Sveikas, Paukšti. Perduok linkėjimų Paukštelei.
Būtinai.
Paukštele ji vadina Alisą, taigi...
Kas nutiko? Seni reikalai?
Gal nori apie tai pakalbėti?
Taip. Mielai pakalbėčiau su savo geru draugu Džimiu.
Tik mes viską sumovėm, pamiršai?
Lauki mano atsakymo? Aš maniau, nori išsirėkti.
Ne, aš ką tik prisiminiau, kad skrudinu sau bandelę...
- Štai. - Taip.
Traukis.
Gerai, Polai.
Kvaila garsiai kalbėti su savimi.
Pirmyn.
Kaip tai nebenori?
Kodėl? Gal dėl to, kad esi didelis apsišikęs kūdikis?
O gal dėl to, kad leidau kartą pasinaudoti prašmatniu Dereko tualetu?
Gal manai, kad mes šikam pinigais? Nešikam.
Po teisybei, aš iš viso lioviausi tai daryt.
Susistabdžiau valios pastangomis.
Apie valią tu iš viso neišmanai, apsišikęs baily!
Kaip tai nebenori? Kodėl?
Žinai, ką? Gal taip ir geriau. Atšaukim.
Rimtai?
Pasirodo, savo tinklaraštį jis pavadino „Kąsniukas ant balto žirgo“,
taigi, jis man jau žiauriai nepatinka.
Ačiū, Liz. Labai dėkingas.
Ko tik dėl tavęs nepadarysi.
Myliu šį vagonėlį, jis man brangus.
Turiu tau kai ką.
Akmuo. Eina šikt.
Vienas mano mėgstamiausių.
Tau viskas gerai?
Taip.
Tu nekalbi.
Aš laiminga.
Ačiū, Liz.
Dabar palik mane ramybėj kelias minutes.
Pabūsiu vagonėly.
Gal perimk ženklą? Man jau pirštus gelia.
- Klausau, ponia. - Prašyčiau.
- Labas. - Labas.
- Važiuosiu su draugais. Duosi raktelius? - Taip.
Rakteliai mano dukrelei?
Būčiau dėkinga, jei mestelėtum juos man
nepradėdamas aimanuoti, kaip bėga laikas.
- Manai, sugebėsi? - Neabejoju.
- Gerai. - Bet tau teks rinktis:
arba nufilmuosiu, kaip tu sugauni raktelius,
arba mes prasmingai ir ilgai apsikabinsime.
- Trauk telefoną. - Taip, to ir pats norėjau.
Apkabinimą pasiūliau kaip atvirkštinę psichologinę taktiką.
- Gerai. - Paskui pridėsiu muziką ir...
- Įjungei? Gerai. - Taip.
Filmuojam.
- Ką man daryti? - Paprašyk raktelių.
Taip.
Tėti, gali man duoti mašinos raktelius?
Žinoma. Gaudyk, vaikeli.
Taip!
Nufilmuota.
Sulėtintu režimu
puikiai atrodys.
Važiuoju.
Gali padaryt man paslaugą? Būk atsargi.
Gerai, biče.
- Sveika, Alisa. - Labas.
- Labas, žmogau. Kaip laikaisi?
Skausmas mane išlaisvina.
- Viskas gerai? - Puikiai, Džimi.
Blemba.
Sveikas. Skambinu tau pranešti, kad Šonui, regis, viskas gerai.
Taip. Tu buvai teisus.
Žinoma, kad teisus. Aš visada teisus. Toks mano darbas.
Gal kurią dieną, kai aš būsiu teisus,
galėsi tai pripažinti?
Svajoti nedraudžiama, Džimbo.
Labanakt, Polai.
Sveikas, Rėjau.
Sveikas. Jis atėjo.
IPA prašyčiau.
Tai kur gimei?
Tu apie mane žinai viską. Turiu pasivyt.
Dariene, Konektikute.
Kiek vaikų turi?
Ko tau čia reikia?
Klausyk, aš gerbiu tavo ribas. Juk galiu būti tiesiog draugas.
Mes abu žinom, kaip būna su tavo seserimi. Viskas greit praeis.
Bet kol tai nutiks, aš tau atnešiau malonių dovanėlių.
Čia pora dalykų, kuriuos mėgsti. Putos voniai,
geros tekilos
ir vynuogės, kurių skonis kaip cukraus vatos.
Nejaugi?
Tai vynuogės ir cukraus vata, ir tada kas?
- Kalėdinis stebuklas. - Tikrai.
Viskas bus gerai.
Ačiū.
Eik šikt.
- Man? - Taip.
Aš nieko nedariau. Tu pati ketinai mane bučiuoti.
Taip, bet tu ketinai man leisti.
Aš nesuprantu, kas čia vyksta.
Aš tik atėjau su vaišėmis.
- Be jokių kitų ketinimų... - Tikrai?
Atnešei vaišių ir neturėjai jokių kitų ketinimų?
Parodyk savo trumpikes.
- Atsiprašau? - Parodyk.
Girdėjai. Mūvi tas raudonas? Kurios man patinka?
Rodyk savo suknistus triūsikus.
Aš nerodysiu tau savo apatinių.
Kodėl? Nes turi ką slėpti?
- Rodyk apatinius. - Žinai, ką?
- Tai kažkaip nebejauku. - Rodyk apatinius.
Gabe, tai keista. Aš eisiu.
- Ne, tai tu keistas. - Aš einu.
- Tu išties keistas. - Ne.
- Rodyk man savo trumpikes. - Ne.
- Aš nesutinku. Ne. - Rodyk. Parodyk triūsikus.
- Parodyk! - Kokia tu stipri!
Rodyk!
- Rodyk apatinius. - Paleisk mane. Nebekartok.
- Nebeprašyk! Ne! - Rodyk apatinius!
Taip.
Ir gerai.
Bet tu mane kabinai.
Aš nepadariau nieko blogo.
Padarei, nes tu žinojai.
- Ką? - Rimtai? Versi mane tai ištarti?
Džimi. Tu žinojai, kad aš tau neabejinga.
Bet tu kaip paskutinis savanaudis vis tiek mane dulkinai, taip?
Taip? Pripažink.
Taip.
Nešdinkis iš mano namų.
- Nereikia. - Lauk iš čia.
Gerai.
Varyk.
Man labai gaila.
Eik šikt.
Išvertė Egidija Namavičė