Ви не бачили розлючену Саммер.
Вона дуже страшна. Реально може мене вбити.
Хай спробує.
Я так копну її між ніг, що в сусідню галактику залетить.
Боже, Ґабі. Це ж її найкраща подруга.
Я знаю. Це щоб Еліс знала, на чиєму я боці бійки.
Я тебе люблю.
До того ж у школі ми всі спали з хлопцями подруг.
У мене був Джастін, бойфренд моєї Шони.
Нас помирило те, що він гірко плакав, коли кінчав.
А що, не можна?
Ясно.
Ви з Саммер любите одна одну,
- так? - Так.
Ви це переживете. Просто потрібен час.
Ти цілком права.
- Як добре, що ти вернулася. Люблю. - Я теж.
Еліс, я ж те саме казав.
А ти мене обізвала ослом, який тебе не розуміє.
У Ґабі це звучить розумніше.
Ясно.
- Вона вернулася! - Ура!
Ура! Ура!
- Яка я щаслива. - Так. Я теж.
Ми вернулися!
Та це вже було.
До сраки твоя кава. Я несу шампанське.
Так. Шампанське.
Я забув. Мені тут подобалося?
Саммер каже, що не може зі мною поговорити –
дуже зайнята, трахається з усіма моїми друзями.
Зайчику. З Деніелом вона не буде. У нього дуже дрібні рученята.
- Мамо... - Слухай,
завʼязуй уже з цією жалістю до себе.
Знаєш, що я вирішила?
Завтра ти вертаєшся в коледж. Це не обговорюється.
Усе моє життя ти тримала мене за дупу.
А тепер, коли ти вперше мені потрібна, ти не можеш мене підтримати?
Яка ж ти...
Ну давай, кажи.
Він обізвав мене сукою Кінг-Конгом.
Ого. А він ще дихає?
Я попросила його бути обережним,
бо я його вбʼю і народжу такого самого, як він.
У мене ще є овуляція.
Я всім розкажу.
Зараз трохи випʼю і забуду, що це сталося взагалі. Будьмо.
- Будьмо. Будьмо, Конноре. - Будьмо.
Вибачте.
Алло.
- Хороше. - Бульбашки.
- Шампанське вранці. - Що?
Як він?
Його жахливо побили.
Ногу зламали. Операція вже була,
але перш ніж ви зайдете, я маю вас попередити...
Про що?
Він під важким кайфом.
Ну ти ба, які люди.
Мій улюблений гурт, «Ґабі й білі рятівники».
Це ж смішно.
Ану заспівайте щось.
ПРАВДИВА ТЕРАПІЯ
Я примара.
А яку дозу йому ввели?
По-моєму, велику.
Це був я. Ховався під ковдрою.
- Ми бачили. - Дуже круто було.
Мені в цюцюрку вставили трубку.
- Ага. - Щасливчик.
Але хлопець, який вставляв, був дуже обережний.
Кому треба буде вставити в цюцюрку трубку, дуже рекомендую.
Я запишу прізвище.
Ніколи не знаєш.
Його звати Лоренс.
- Лоренс уявний. - Нє-є.
Ти просто знай, що ми всі поряд.
Ви з Полом завжди поряд.
І ось що з цього вийшло. Дякую, Головатий.
Головатий?
Це приклеїться.
Ліз! Моя улюблена бізнес-партнерка, яка мене зрадила.
Ти мене пригріла, а потім приголомшила.
Дотепно.
А ти що тут робиш, коханко Джиммі?
Слухай. Повідомляю тобі, що я більше не коханка Джиммі.
Раз коханка Джиммі назавжди коханка Джиммі.
Він правий.
- Я таке чув. - Та ну.
О, ні.
Мамо, вона лізла до мене цілуватися.
Господи.
Еліс?
А тепер цілується з малим сусідом-диваком.
- Гей! - Малий у нас – таки дивак.
Привіт.
З таким звуком у голові я навідую друзів
- у лікарні... Боже. - До речі, про диваків.
Браяне, обережніше. Він під кайфом і трохи бикує.
Боже мій! Це ж найкращий адвокат усіх часів.
Я дуже тебе люблю.
І я тебе. Люблю.
- Як приємно. - Що за фігня, Шон?
Але не заводь собі дитину. З тебе буде лажовий татко.
Чорт.
Ану. А мені щось скажи.
Відсмокчи, Пем.
Дуже класно.
Я хочу побачити тата. Він тут?
Синку, тато приходив, але йому довелося піти.
Я думаю, вам усім краще піти. Хай відпочине.
- Так. - Ми зайдемо
через кілька годин, добре?
Добре, Головатий.
Голова пропорційна до тіла.
Таки завелика.
Можна вас на хвилинку?
Коли Тім зрозумів, що Шон знову побився,
він розізлився і пішов.
Я не хочу, щоб Шон отямився, а тата нема.
Може, ви з ним поговорите. Хіба це не робота терапевтів?
Зазвичай ні.
Але є нова революційна методика, називається джимінг.
Ні. Ми підтримуємо Шона і хочемо допомогти вам.
Але те, про що ви просите – не наша робота.
Я розумію. Дякую, що прийшли.
Тримайте нас у курсі.
Шукав вітрину, де виставляють немовлят.
Але такої нема.
Є лише кімната, повна дітей, та й та закрита для публіки.
Мовляв, я маю знати батьків. Які дурниці.
МЕНІ ДУЖЕ ЖАЛЬ. ЛУЇС
Чому вони позбуваються...
Еліс. Я підкину тебе додому,
але спочатку заїдемо в хімчистку.
Я можу підвезти, якщо хочеш.
Але в хімчистці дають безплатну жуйку.
- Що ж. - Спокусливо.
Обираю Браяна.
Мені більше жуйки буде.
- Але дякую. - Так. Бувай.
Де моя кава?
Я казав, що куплю кави.
Я набирав Шонового тата, і, схоже, він заблокував мій номер.
Тому я спитав маму, де той може бути.
Вона каже, що Тім у стані сильного стресу
рибалить на озері Бальбоа.
Що скажеш? Їдьмо його шукати, переконаємо повернутися.
Я не поїду джимити батька якогось пацієнта.
Ти вжив дієслово «джимити».
Я знаю, зневажливо, але ж ти його вжив.
- Не рахується. - Рахується.
- Ні. - Так.
- Ні. - Ні.
Не говори як Баґз Банні.
Ти хочеш джимити.
Але думаєш, що не зможеш,
бо так ти визнаєш, що ми з тобою...
Ми ягоди з одного прекрасного поля.
Ти щойно наговорив стільки неприємного.
Навіть не знаю, з чого почати.
Знаєш що? Я сам поїду.
Можеш вийти з машини й викликати таксі.
- Я не вмію. - На ньому ти сюди приїхав.
Прокляття.
Добре, поїду. Суто для мінімізації наслідків.
- А знаєш що? Цього не досить. - Ні.
Пол.
Пол, ти визнаєш, що хочеш поїхати,
або вилазь з машини.
- Добре, гайда джимити гада! - Так! Слава богу, що ти погодився.
Бо я злякався, що перегнув.
Кортні вкрала у мене всі юнацькі роки,
а тепер соромить мене за маму? Це маячня, Ліз.
Що ти хочеш від мене почути?
Не знаю. Що Кортні навела лад у своєму житті,
але мені можна її пресувати, щоб жила там і дбала про маму?
Ти все робиш правильно.
А ще нормально, що мамі сьогодні видаляють катаракту, а я не пішла.
З цим я теж маю погодитися?
Так. Це амбулаторна операція, розумієш? Сестра теж там буде.
Ти чудово справляєшся.
І якщо твоя мама втратить око під час операції,
вона не побачить, що тебе нема.
Ти сказала щось дуже приємне. Іди сюди.
- Я люблю тебе. - Люблю.
Мала, який же у тебе талант. Ці песики такі гарні.
А от про цього не знаю. Він якийсь самовдоволений.
І розпусник.
Усіх трахає, а потім ігнорить. Це проблема.
Що ви робите?
Міняємо декор.
Я великий спонсор, тому ми просто зайшли.
Але так не можна.
Я знаю, ви сказали, що мої фото не годяться для сайту,
але мені потрібна перемога.
У мене період великих особистих проблем.
Серед них – діти, фудтраки,
і не кажіть моєму сусідові, але овуляції вже нема.
Це зайва інформація.
Я просто подумала,
може, ви відвернетеся і дозволите мені це зробити.
Будь ласка.
Ну гаразд.
- Ура! - Дякую.
Коли я піду, ви їх познімаєте?
- Так. - Та ну.
- Нічого. Мені байдуже. - Ні.
- Однаково. Я сама познімаю. - Ні!
- Неважливо. - Важливо.
Знаєте що? Нехай цих собак не заберуть у сімʼї.
Нехай вони всі скінчать...
Ні. Насправді не треба, щоб вони всі скінчили.
Хай усі живуть, а от вас... вас нехай присплять.
- Ні. - Я не це мала на увазі.
Зовсім не це. Вибачте. Живіть собі. Бувайте.
Ліз!
- Ти йдеш за мною. - Так.
Дякую за довгу мовчазну поїздку.
Звертайся. Твоя присутність – це щастя.
Ти дуже дивно поводишся. Мене аж у піт кидає.
До тебе є розмова.
І я не знаю,
як сказати те, що я маю тобі сказати.
Мені треба випити. Тобі теж? Зробимо мартіні?
Зараз 11 ранку, а мені 17 років, але давай.
До суті. Так, поїхали.
Я розмовляв
з молодиком...
який убив твою маму.
Нахріна?
Вислухай. Стане краще. Не стане, але дослухай.
Він приніс твій гаманець...
- Він був тут? - Так.
Коли? В будинку?
- Ти з ним говорив чи... - Не розпитуй,
бо я ще більше виснажуся. Тому дай сказати.
- Кажи вже. - Він прийшов сюди,
і я такий: «Геть від цієї сімʼї. Вали».
А він такий: «Вибачте».
Але був наче скривджений, отако: «Вибачте».
А я йому: «У вас усе добре?». А він каже: так. Але я ж бачу, що ні.
У мене період підвищеної емпатії,
бо ми з Чарлі вирішили взяти дитину.
Якщо буде хлопчик, назвемо його Пітер Бернадетт,
а якщо дівчинка – Бернадетт Пітерс, ясна річ.
Коротше, я пішов у кавʼярню, де він працює.
Не побачитися з ним, а просто спитати, як він.
А бос у нього схожий на Тоні Сопрано, але красивіший.
Ну, з тих, що завдають болю, але й цілуються дуже добре.
Жаль, що фотки нема.
Отже, я спитав того боса про Луїса,
і він каже: «Та знаєте, він у страшній депресії.
Він скиглій, але не можна ж за це звільнити людину.
Дурна культура скасування».
І тут він підкликає Луїса, ми починаємо говорити, і...
Еліс, життя в нього гнітюче,
як у фільмі «Реквієм по мрії».
І не посередині, де всі балдіють від героїну,
а наприкінці, де розумієш, що той героїн не такий уже й чудовий.
У нього немає друзів.
Нема з ким поговорити. Він страждає.
Тому я з ним прогулявся, і ми побалакали,
бо я розумів, що не прощу собі, якщо...
принаймні не спробую помогти. От і все. Кінець історії.
Відтоді я з ним бачуся раз на кілька днів.
І часом переписуюся вночі.
І він зафоловив мене в інстаграмі. Усе. Твоя черга.
Хочу з ним поговорити.
Простіше буде, якщо ти скажеш, що хочеш сказати,
а я йому напишу.
Вези мене до нього,
бо скажу татові, що ти здружився
з маминим убивцею.
- Візьмемо в дорогу водички? - Вперед.
Тім? Ну це ж треба. Ви теж тут рибалите?
Як ви мене знайшли?
Ви про що? Це наше місце.
Що у вас там, снасті Carolina?
Чудові для ловлі з дна.
Ваша дружина попросила з вами поговорити.
Пол, він повірив.
Це був жаргон справжнього рибалки. Я наґуґлив.
Гарно тут, правда? Я колись рибалив з татом.
Але не Джиммі, він ненавидить човни.
У старшій школі я поїхав на рафтинг і перевернувся.
Мене віднесло течією.
Мене це дезорієнтувало, і чесно, було дуже-дуже страшно.
Скажи, де це сталося.
В аквапарку готелю «Мандалай-Бей».
Тім, я розумію, ми всі дуже пригнічені.
Як причеплені до воблера для глибокого занурення...
Не треба сипати рибальськими термінами.
Я думав, у мене гладко виходить.
Ні? Ну добре.
Суть ось у чому. Я знаю, ви приголомшені...
- То ти знаєш, як мені? - Вибачте...
Пол, не роби так. Мені не подобається.
Я нічого не робив.
Пол, я ледь не загинув.
Тім, дайте нам пʼять хвилин.
Я подумаю, якщо погойдаєте ще раз.
Пол, перестань!
Годиться?
Так, піде.
Люба, пробач.
Ті фотки були такі гарні.
Ти на них хоч глянув?
Авжеж. На одній був собака.
На всіх були собаки.
Тому я подумав, що схопив суть.
Поїзде Ді.
- Що? - А де Коннор?
Якщо тинятиметься без діла,
то хай фотки з моєї машини принесе.
Він поїхав у коледж.
Що? Поїхав?
Так.
Навіть з нами не попрощався.
Що?
Ну, він попрощався зі мною.
Чорт, Поїзде Ді.
- Ви обнялися? - Так,
але трохи ніяково, однією рукою, по-братерськи.
Якось...
- отак... - Відстій.
Тобі б не сподобалося.
- Кошмар. - Так.
- Чорт. Вона пішла. - Так.
Ти дуже погано впорався.
Міг би й краще.
- Привіт. - Здоров.
Хто не любить непроханих гостей?
- Заходьте. - Так.
Прошу.
Привіт.
Я радий, що ти тут.
Ти лишив у гаманці записку. Мені не сподобалося.
Зрозумів. Більше не повториться.
Будете щось пити? Води?
Вода – це супер. Еліс, любиш воду?
Що з тобою?
Це я так ніяковію. Звикай.
- Я принесу води. - Добре.
Сядете?
Так, сісти. Ми любимо сидіти.
Про що ви з ним узагалі говорите?
Та так. Наприклад, про спорт.
- Ти нічого не знаєш про спорт. - Кривдний стереотип.
Добре. Про який спорт ви говорите?
Про піклбол. «Монополію». Спорт.
Глядіть не обговорюйте мене.
Я б нізащо не обговорював. Чесне слово.
Як у тебе життя?
Браян казав, що ти отримала права і подаєшся в різні коледжі.
Схоже, ти заклопотана.
Він не повинен був про мене говорити.
Чесно кажучи, він переважно говорить про себе.
Питає мене, наприклад:
«Цей одяг мені личить?» або
«Мені личитиме дитина?»
Його найбільше турбує, чи щось йому личить.
Схоже на правду.
Я зрозумів, що відповідь завжди «так».
Просто я з тих, кому все до лиця.
Мій син мав відбути три сеанси лікування гніву за наказом суду.
Але зʼявилися ви
і заморочили йому голову.
Тепер він вважає, що в усьому винен я, бо ви його настроїли.
Я так розумію, ви не прихильник психотерапії.
Терапія не буває миттєво успішною,
але зрештою вона допомагає ідентифікувати й змінити емоції, що турбують,
думки й поведінку. Якби ви хоч спробували...
Серйозно?
Ти справді думаєш, що зараз саме час навертати його до терапії?
Я не мушу тобі нагадувати, що ти в моїй команді.
Тім, не думайте про нас як про терапевтів.
Вважайте нас двома татусями,
один з яких дуже любить своє весло.
Слухайте, я був на вашому місці, далеко від своєї дитини.
Я зрадив її маму,
а коли вона забрала дочку й поїхала, я надто мляво боровся,
бо мені було дуже соромно.
Я пропустив її перший виступ на сцені. Першу менструацію.
- Боже, Пол. - Так, чувак. Що за фігня?
Коли загинула моя дружина, я не міг і дивитися на дочку.
Тому ховався від неї у випивці й таблетках.
Коли вона потребувала мене найбільше, я не впорався.
І вона з тобою розмовляє?
Це чудо, але так.
Я стараюся перед нею реабілітуватися.
То ви обидва – жахливі батьки.
Він – так.
Ти сьогодні до мене присікуєшся.
Знаєте, що сказала поліція?
Шон не відбивався.
Він просто дав їм себе побити.
Чому?
Думаю, хотів собі нашкодити.
Він почуває величезну провину за свою злість на вас.
Людину, яку любить більше за всіх на світі.
Бачили б ви його в дитинстві.
Ямочка на щоці, вічно усміхнений.
Але після того, як він вернувся звідти...
ми наче жили з чужою людиною.
Він був такий злющий.
Я не знав, як йому помогти.
І досі не знаю.
Вертаймося, поговорите.
- Ні. - Тім, послухайте...
Ну все, ви вже висловилися.
Дякую за розмову.
Тепер мені ще паскудніше, ніж було годину тому.
Це і є терапія?
Загалом так.
Ви не мусите з ним розмовляти. Але варто.
Ну все, Джиммі. Вертаймося.
Я допила воду. Що далі?
Можеш піти, якщо хочеш.
Я не знаю, що хочу.
Що ж, я відчуваю розвʼязку.
Ще хтось її відчуває? Розвʼязка? Розвʼязка?
- Серйозно? - Дискомфорт. Я попереджав.
Браян казав, що ти написала мені листа.
Що в ньому було?
Я не памʼятаю дослівно, але було щось типу...
«Чуєш, виродок.
Ти вбив мою маму, поламав мені життя, а татові – психіку,
і все тому, що ти дурний егоїстичний алконавт.
До мене ставляться по-іншому. Через тебе я втрачаю друзів.
А коли прокидаюся,
єдиної людини, з якою я хочу це все обговорити,
немає і ніколи більше не буде, а все, б****, через тебе».
Хороший лист.
Розкажеш мені щось про маму?
Нащо?
Бо я її не знав.
Усе, що я знаю... яким був кінець.
Памʼятаєш, як їй вирвали зуб мудрості, і...
Вона відходила від наркозу
і вихвалялася тим, яка в неї мʼяка дупця.
- Браяне! - Що?
Вона просила медсестру помацати її дупцю.
Не таку історію я б хотіла розповісти.
Твоя правда. Вибач.
А яку історію розповіла б ти?
Привіт. Дзвоню спитати, як ти. Все добре?
Ти у ванні, лікуєшся від депресії,
а навколо – твої фоточки песиків?
Ні, я в тренажерці, тягаю залізо.
У цій тренажерці таке відлуння. І щось хлюпоче.
Я в порядку. Мої проблеми висмоктані з пальця.
На що нарікати? Улюблена майстриня з нарощування вій поїхала з міста,
доведеться йти до менш улюбленої?
Ліз, не говори так про себе, ясно?
Ця фігня реальна, і якщо не будеш обережна, вона тебе зʼїсть.
Послухай. Я хочу, щоб ти вилізла з ванни й пішла гратися з камінцями.
Ну давай. Дай почути, як ти витягаєш пробку.
Ні, тут безпечно й тепленько.
Пропоную угоду.
Ти вилазиш з ванни і стараєшся з усіх сил,
а я поїду до мами на операцію.
І скажеш сестрі, що перекрила їй кисень?
Що? Не тисни на мене. Мала, тягни пробку.
Я слухаю.
Розумничка.
- Дякую. - Ну все, бувай.
Привіт.
Обидві мої дівчинки тут?
Ні, мамо, тут тільки я.
Пішла ти.
Мамо, я тут.
Усе пройшло добре, так?
- Так. - Дуже добре.
На атракціоні з мене злетіла улюблена кепка.
Я дуже засмутилася.
Тому мама повела мене в крамницю
і купила три капелюхи Ґуфі.
Я розізлилася, бо вони геть не схожі на мою кепку.
У моїй мені було класно.
Але мама сказала, що головний убір – не головне.
Головне – як я в ньому почуваюся.
То була брехня, бо в капелюсі Ґуфі я була схожа на дурепу.
Але мамі в ньому було класно.
Їй личило все.
То був хороший день.
Здається, вона була добра й весела.
Рідкісне поєднання.
Так і було.
Капець, як я за нею скучаю.
Хто та жінка?
Сара. Вона була...
Була моєю нареченою.
Симпатична.
Ми...
Чому вона купила три капелюхи? Твоя мама. Чому три?
Коли ми бігли на атракціон, мама врізалася в малого,
малий впустив морозиво і розплакався.
Його мама сказала, що все нормально, але моя знітилася.
Тому купила третій капелюх, на випадок, якщо стрінемо малого.
Ми його скрізь шукали.
Знайшли?
Так. Було суперово.
Я геть про це забула.
Дякую.
Я багато думав, що тобі сказати.
Як усе пояснити. Чому я був за кермом.
Як я розкаююся.
Але все це неважливо,
бо минулого не повернеш, і вся провина – тільки на мені.
І я нічого не можу змінити.
Можу тільки сказати,
що не минає ні секунди, щоб я про неї не думав.
Чи про тебе. Чи про твого тата.
Я думаю про вас весь... весь свій час.
І страшенно шкодую. Я...
Хотів би це змінити.
- Повернутися і змінити... - Я тобі прощаю.
Що?
Я тобі прощаю.
Так зробила б мама.
Дякую.
Я не...
Дякую.
Я пішов.
А куди ти?
Відкрився новий магазин. Гляну, які там ремені.
Це не магазин з ременями, але вони там напевно є.
Удачі.
Ага. Ти найкраща.
Слухай, я...
Забудь. Нічого.
Що? Мені можеш сказати що завгодно. Як завжди.
Я не... Таке враження... Я не знаю.
У тебе бувало таке дивне відчуття, наче ти під водою?
Це так по-дурному.
Від того випадку з собачими фото мене накрило, розумієш?
І за фургоном скучаю.
Я люблю цей будинок. Ти ж знаєш,
але без хлопців тут порожньо.
Зате не так шумно.
Так. І пахне краще.
Точно. А може, купимо тобі інший фудтрак?
Я за смажений сир.
- Таке я могла б готувати. - Ага.
Знаєш що? Мені вже добре. Іди побався з ременями.
Чудово. Побачимося.
Люблю тебе, мала.
І я тебе.
Боже. В мені стільки нервової енергії.
- Хочеш у Dave & Busters? - Ще й як.
Стій. Браяне.
Я знаю, я тебе сварила,
але я дуже вдячна, що ти з ним сконтактував.
Для мене то було щось новеньке.
І досі.
Іноді легко побачити, що людина гостро потребує допомоги.
У неї це написано на обличчі.
Не розумію, чому вона ночує в лікарні. Це ж катаракта.
Я «підмазала» лікаря, щоб залишили її на ніч.
Так ти перепочинеш.
Ти моя героїня.
А ще хотіла показати новий будинок.
Ясно.
Офігенний шик.
Так. А то.
Снобське. Задороге.
Дівко, у тебе висять бра?
Висять. Бра зверху на бра.
Ага. Ого.
Привела сюди, щоб носа втерти?
Так. Трохи.
Але не тільки тому.
Кортні, я тебе відпускаю.
Це про що взагалі?
Я намагаюся сказати, що...
Я знаю, як багато ти робиш для мами.
І що ти дуже старалася зібрати докупи своє життя.
Я тобою надзвичайно пишаюся.
Дякую.
Я дуже боялася, що ти підеш і мама попросить допомоги у мене,
а чесно кажучи,
я не знаю, як на це відповісти, «так» чи «ні».
Але це не твоя проблема, а моя.
Ти своє відпрацювала. З надлишком.
Це правда.
Я прошу тільки дати мені трохи часу,
щоб вирішити, що з нею робити.
А після цього тікай звідти. Розумієш?
За це я випʼю.
Скільки часу треба?
Не знаю. Років 20.
- Два дні. - Вісім років.
- Два тижні. - Три місяці.
Дай мені три місяці.
Згода.
Як почуваєшся, малий?
Усе тіло болить. Але вже краще.
Так.
Мама казала, ви говорили з батьком.
Він прийшов?
- Друже. З татусями непросто. - Так.
Вони не завжди підтримують, коли тобі це потрібно.
Але зрештою схаменуться. На мене глянь. Мені знадобився рік.
Привіт.
А це – набагато швидше.
Привіт, тату.
Дамо їм поговорити наодинці.
Дякую.
Ми з тобою знаємо, що я не вмію говорити про почуття.
Нічого, тату.
- Ти не мусиш говорити. - Ні. Дай скажу.
Коли ти сказав, що я тебе образив...
я так обурився тому...
що... це правда.
Шон. Пробач, мені дуже шкода.
Нічого, тату. Все добре. Ми помиримося.
Так.
Треба ставити тебе на ноги, щоб ти зі мною порибалив.
Але брейк ти ще не скоро станцюєш.
Не сміши.
Памʼятаєш, був у тебе період?
Це так зворушливо.
Не витріщайся на них.
Пол, це дуже зворушливий момент.
Я щасливий. Усе, що він робить із сином, я робитиму з тобою.
Такого не роби.
Перестань.
Пол, якщо не хочеш, можеш прийняти руку.
Не буду я приймати руку. Навчися поважати чужі кордони.
Він попросив, а я не питав. Це мій бос.
Які гарнющі.
Та перестань.
Мій пес – красунчик, але на кожній моїй фотці він лиже собі дупу.
Це його право.
Але я думаю, фотограф теж винен.
- Ти так вважаєш... - Так, вважаю.
Тоді виручай.
Він тут. У тебе є камера. Ходімо в парк.
Що? Зараз?
Так. Зараз.
Добре. Чом би й ні?
Супер. До роботи.
Ходімо, малий.
Йому пощастило.
- Обережно. - Він красунчик. Вибач.
Переклад субтитрів: Олена Любенко