La început, nimic nu e rău.
Aici!
A fost o vreme când lumea era atât de nevârstnică,
încât Soarele încă nu răsărise.
Însă lumina ființa chiar și pe atunci.
Ei, ai terminat-o?
Nici tu nu cred să te amăgești că vechitura aia va pluti.
N-o să plutească.
O să navigheze.
Încetează!
Nu, oprește-te!
Încetează, o vei strica!
Încetează! Nu!
- Hai! - Opriți-vă, o stricați!
Ți-am zis eu că nu va pluti.
Lasă-mă-n pace!
Iar ai călcat strâmb, Galadriel?
Era o barcă temeinic construită, surioară.
Am făcut-o așa cum m-ai învățat tu.
Știi de ce barca plutește, iar piatra nu?
Pentru că piatra privește doar în jos.
Întunecimea apei e nemărginită și ademenitoare.
Și barca simte întunecimea,
simte cum caută să pună stăpânire pe ea și s-o înghită.
Însă barca cunoaște un secret.
Spre osebire de piatră, privirea ei nu se avântă-n jos, ci-n sus.
Ațintită pe lumina ce-o călăuzește,
șoptind despre lucruri mărețe, ce întunericul nu le va ști
Uneori însă luminile lucesc cu aceeași putere
în oglinda apei ca și pe boltă.
E greu să deslușești susul de jos.
Cum să știu după care lumini să mă iau?
Dar e atât de ușor.
Așa sunt, cel mai adesea, marile adevăruri.
Dar va trebui să înveți să le cerni singură.
Nu-ți voi fi mereu alături, să ți le șoptesc.
Nu?
Să mergem! Ne așteaptă mama și tata.
Nu aveam niciun cuvânt pentru moarte.
Credeam că bucuriile noastre nu vor avea sfârșit.
Credeam că lumina noastră nu va păli nicicând.
Iar când Marele Vrăjmaș, Morgoth,
a nimicit însăși lumina căminului nostru...
noi i-am ținut piept.
Oștirile elfilor au purces la război.
Ne-am părăsit căminul, Valinor, și am călătorit către un tărâm îndepărtat.
MĂRILE DESPĂRȚITOARE
Un tărâm plin de pericole fără seamăn și vietăți stranii fără de număr,
un loc cunoscut drept Pământul de Mijloc.
Umbla vorba că războiul se va isprăvi iute.
În schimb, a năruit Pământul de Mijloc.
Și a durat veacuri la rând.
Acum știam multe cuvinte pentru moarte.
Morgoth fusese învins.
Dar pricinuise multă suferință.
Orcii lui s-au răspândit în Pământul de Mijloc,
înmulțindu-se câtă frunză și iarbă,
supuși slujitorului său cel mai credincios,
un solomonar nemilos și viclean
pe nume Sauron.
Fratele meu s-a juruit să-i afle urma și să-l nimicească.
Dar Sauron l-a aflat mai întâi
și și-a lăsat semnul în carnea sa.
Un semn pe care nu l-au putut desluși nici cei mai mari înțelepți.
Și acolo, în întuneric,
mi-am însușit jurământul său.
Și așa am pornit la vânătoare.
L-am vânat pe Sauron până la marginea Pământului.
Însă urmele au început a se șterge.
Anii au început a curge.
Veacurile au început a se depăna.
Pentru mulți elfi, suferința acelor zile
a dispărut cu desăvârșire din sălașul gândurilor.
Tot mai mulți din seminția noastră
au început a crede că Sauron era o simplă amintire.
FORODWAITH PUSTIICIUNILE NORDULUI
Și că primejdia încetase, în sfârșit.
Cât mi-aș fi dorit să mă număr printre ei!
Comandante Galadriel!
Această ceată te-a urmat până la marginile lumii.
Dar toți cei ce au cutezat să caute astă ultimă fortăreață
s-au întors cu mâna goală.
Sunt ani de când n-a mai fost zărit picior de orc.
Nu cumva au dreptate ceilalți comandanți? Nu cumva dușmanul nostru a pierit?
Se lasă noaptea.
Cât crezi să mai reziste oștenii unde nici lumina soarelui nu pătrunde?
Poate ar fi chibzuit să înnoptăm aici.
Iar mâine să facem cale întoarsă acasă.
Irosim lumina zilei.
Așteaptă, comandante!
Nu, nu adăstăm!
Galadriel, oprește-te!
Nu e nimic aici. Trebuia să fi ajuns până acum.
Am ajuns.
Acesta e locul.
Aici s-au adunat orcii după ce a fost învins Morgoth.
Au scăpat mult mai mulți decât ne-am închipuit.
Mi-a amorțit mâna.
Nu.
Făcliile nu dau căldură, de cât rău sălășluiește în locul acesta.
Pe aici.
De unde știi?
E mai frig decât în celelalte.
Intrarea asta a fost zidită.
Dărâmați !
Ce lucrare diabolică e asta?
Orcii aștia și-au băgat nasul în treburile forțelor Lumii Nevăzute.
Par vrăji întunecate din vechime.
Dar ce noimă să fi avut?
S-a pierdut în negura veacurilor.
Orice s-a întâmplat aici va fi fost demult.
Apă!
Nici măcar piatra nu poate ascunde urma
celui a cărui mână e o flacără neostoită.
A fost aici.
Sauron a fost pe aici.
Spune-le celorlalți să-și tragă sufletul.
Plecăm la răsărit. Ne vom continua căutările spre miazănoapte.
Miazănoapte?
Semnul acesta a fost lăsat ca să-i îndrume pe orci.
Ultima dată când l-am văzut, era pe fratele meu.
Trebuie să-l urmărim.
E vechi de secole.
Făptuitorul ar putea fi mort demult.
Sau stă la pândă, strânge armie.
și desăvârșește magia întunecată nedeprinsă aici.
Ne-am îndeplinit porunca cu luni în urmă.
E vremea să ne întoarcem acasă, să ne sfătuim cu Marele Rege.
Crede-mă când îți spun că nimănui din ceata noastră
nu îi este mai dor de casă decât mie.
Încă mai simt lumina Copacilor pe chipul meu.
Încă o văd.
Însă până nu vom fi siguri
că am biruit orice rămășiță a vrăjmașului nostru...
nu mă pot întoarce.
Trol-de-zăpadă!
N-ar fi trebuit să intrăm aici.
Vom pleca îndată.
Ați primit ordinul.
Plecăm când se crapă de ziuă.
Atunci, vei pleca singură.
STĂPÂNUL INELELOR: INELELE PUTERII
RHOVANION - SĂLBATICIA DE LA RĂSĂRIT DE ANDUIN
Ceva nu e in regulă aici. Nu-i nimic de vânat.
Lupii sălășluiesc în fiece hățiș.
Nu-ți pare lucru ciudat?
Lumea e ciudată.
De i-aș lăsa să-mi pună bețe-n roată,
în veci nu m-aș mai urni din loc.
Păzea!
Nu adăsta!
De ce?
Părea să fie bursuc. Sau chiar vulpe.
Un Harfoot mai curând.
Harfoot?
N-am poftă să văd vreunul,
dar, de vezi, păzește-ți pielea!
Primejdioase făpturi mai sunt!
Scorneli!
Haide! Zorește pasul!
Să ajungem pe țărmul lacului până se întunecă.
Nu sunt primejdii!
Nori!
Drumeți? La vremea asta?
- E un semn, ascultă-mă pe mine! - Un semn rău.
- Mai rău nu se poate! - Ușurel, Malva!
Ultima dată când au fost drumeți așa curând, a fost Marele Îngheț.
Și n-a uitat nimeni cât de mohorât a fost anul acela.
Mai degrabă s-au rătăcit. Da, asta e pricina.
O să prăpădești cina.
Am căutat în fiecare colțișor.
Dar pruncii încă nu s-au întors.
Nu vor păți nimic, Goldie.
Nori e cu ei. Doar o cunoști.
Și încă cum!
Rogu-te, hai să ne întoarcem!
Sunt atâtea primejdii care ne-ar putea veni de hac.
Adaugă la astea și frământările tale.
Știi că nu avem dezlegare să venim până aici.
Dacă n-am face nimic din ce nu avem dezlegare,
nu ne-ar rămâne nimic de făcut.
Eu mai întâi!
Hai, mai cu viață! Feriți balta!
Grijă la cap!
Pe aici!
Nori!
Te ajut eu.
Nori!
Minunat!
Hai odată!
Rogu-te să facem cale întoarsă!
- Dar nici nu l-ai văzut încă. - Ce să văd?
Un ascunziș strașnic pentru un trol de colină.
Slăvite și mărețe plaiuri!
Nori!
Am găsit ceva.
E ceva în noroi.
Ce să fie?
Aduce a urmă.
E un câine.
Doar un câine. Știi că le plac afinele.
O să ni le mănânce și pe-ale noastre?
Dacă nu ne vede, nu.
Repejor, câte doi de mână! E vremea să plecăm.
- Ce-i cu graba asta? - Lup.
Ai auzit-o pe soră-ta. La drum!
Hai, repejor!
Primul acasă are prima plăcintă la Sărbătoarea Recoltei.
Fuguța! Gardul nu-i departe.
Și nu uitați! Dacă vă întreabă cineva, am fost la cules de melci.
„Apusul Îndepărtat... Tărâmurile Nepieritoare...
„În sfârșit, purced...
„Spre casă.
„Veacuri la rând, au scotocit prin toate cotloanele,
„spulberând ultimele rămășițe ale vrăjmașului nostru.
„Asemenea unei ploi de primăvară peste oasele unei...
„jivine moarte.”
„Ploi de primăvară peste oasele unei...”
Crainice Elrond!
În sfârșit!
Da. Mai că nu mi-am dorit să fiu găsit.
Ce vești aduci?
Cu părere de rău, Sfatul vestește
că nu poți să iei parte la următoarea întrunire.
Doar stăpânii elfi au voie.
Altceva?
Da. A sosit prietena domniei tale.
A sosit? De ce nu ai grăit așa?
Pentru ceremonie.
LINDON CAPITALA ELFILOR NOBILI
Galadriel.
Elrond.
Lindon te primește cu slavă.
Cu slavă sunt primită.
Se zice că auzi o cântare când treci dincolo.
Una a cărei aducere aminte o cunoaștem toți.
Și că te învăluie o lumină,
mult mai îmbătătoare decât orice simțire din Pământul de Mijloc.
Când eram copilă, era singura simțire pe care o cunoșteam.
Și iată ce departe ai ajuns!
Comandantul Oștilor de Miazănoapte. Luptătoare a Pustiurilor.
Mai că mă așteptam să te văd plină de tină și noroi.
De astă dată, plină de degerături și sânge de trol.
Și fără armie.
Povestește-mi totul!
Faptul că semnul ăsta dăinuie, arată că Sauron a scăpat.
E încă slobod.
Mai rămâne să aflăm unde e.
Am de gând să-i cer o nouă ceată regelui.
- Dacă-mi va da destui... - De-abia ai venit.
E musai să grăiești de plecat atât de iute?
Știi tare bine de ce e musai să plec.
Vom avea timp berechet mai târziu să discutăm treburi crăiești.
Vreau să-mi vorbești de tine.
Despre chinuitoarea ta călătorie.
Măi să fie, Elrond!
Ai ajuns să grăiești precum un dregător.
Pare cumplit când o zici tu.
Nu sunt o curteană oarecare, să mă amăgești cu vorbe dulci.
Stărui să grăiesc nemijlocit cu regele.
Ai spus-o cât se poate de limpede.
Așa că voi vorbi la fel de limpede.
Nu cei din ceata ta te-au nesocotit,
ci tu l-ai nesocotit pe Măria Sa Regele
când ai tăgăduit poruncile date.
În mărinimia sa,
regele a ales să-ți răsplătească reușitele...
iar nu să ia aminte la necuviința ta.
De-i pui iar răbdarea la încercare,
se prea poate să nu-și mai plece urechea iute la rugămințile tale.
Pui o vorbă să mă primească regele ori nu?
Dacă asta ți-e vrerea și după ceremonie,
ți se va face voia.
S-a întors.
- Cum îți merge? - Bine, tată.
Ia uită-te la ea!
Ai găsit toate astea pe malul râului, zici?
Ai auzit de drumeți?
- Drumeți? - Vânători.
Doi.
Mătăhăloși ca niște bolovani.
Tocmai pe coama aia.
Nu pot să cred că i-am pierdut.
Dacă nu te-ai abate așa departe de casă, poate că n-ai pierde nimic.
Iar ai fost în vechea grădină.
Nu?
Am avut grijă.
Dar copiii ar putea să nu aibă.
Îmi cer iertare. N-am știut.
Drumeții nu ajungeau niciodată aici înainte de recoltă.
Sau lupii.
Mă întreb de s-or fi tulburat apele spre miazăzi.
Și ce te privește pe tine, Elanor Brandyfoot?
Nu te-ai întrebat niciodată...
ce mai e pe lumea asta?
Unde se avântă pârâul
sau de unde își învață paserile cântecele ce ni le cântă primăvara?
Inima-mi spune întruna că-n lume sunt minunății.
Dincolo de bătătura noastră.
Ți-am mai zis.
De-atâtea ori.
Elfii au în grijă pădurile.
Gnomii, minele, iar oamenii, lanurile de grâne.
Până și copacii trebuie să ducă grija pământului în care-și au rădăcinile.
Însă noi, din neamul Harfoot, nu cunoaștem necazurile lumii.
Suntem precum valurile unui pârâu prelung.
Poteca noastră e hotărâtă de anotimpuri.
Nimeni nu se abate, nimeni calea singur n-o bate.
Ne avem unii pe alții. Suntem feriți de primejdie.
Așa ne dăinuie spița neamului.
Hai, du-te și ajută-l pe tătâne-tău!
Asta e problema ta. Vezi tu, roata se cuvine să fie rotundă.
Acești bravi războinici
îngenunchează înaintea noastră, plini de izbândă.
Deși Morgoth a fost răpus cu un Ev în urmă,
unii s-au temut că alt rău se va înfiripa din umbra sa.
Și astfel, veacuri la rând
acești ostași au scotocit prin toate cotloanele,
spulberând ultimele rămășițe ale vrăjmașului nostru,
asemenea unei ploi de primăvară peste oasele unui hoit.
Iară acum, iată-i,
se întorc plini de izbândă,
căci ei au izbutit să ne arate fără tăgadă
că zilele noastre de mers la război s-au isprăvit.
Astăzi,
încep zilele noastre de pace.
Și, drept semn al recunoștinței noastre,
acești eroi se vor bucura de o cinstire
fără de egal în toată istoria noastră.
Vor fi însoțiți până la Limanurile Cenușii,
de unde vor putea trece marea, spre a sălășlui pe vecie
în Tărâmul Binecuvântat, Apusul Îndepărtat,
Tărâmurile Nepieritoare ale Valinorului!
În sfârșit, vor purcede spre casă!
Ai de gând să șezi acolo, răsuflând ca un orc?
Se spune că vinul biruinței e dulce
pentru cei în ale căror chinuri amare a dospit.
Nu mă simt biruitoare.
Meriți cinstirea ce ți s-a făcut astăzi.
Fratele tău ar fi mândru.
Îmi aduc aminte când au fost cioplite primele.
Înfățișarea unui oștean căzut, păstrată prin mijlocirea unei ființe.
O parte din inima mea a crezut mereu că-și va găsi tihna aici,
alături de ei.
Dar iată-mă nevoită să-i părăsesc.
E darul făcut de regele tău.
Un dar pe care am ales să-l tăgăduiesc.
Galadriel, tu...
Fratele meu și-a vărsat sângele vânându-l pe Sauron.
Lucrarea lui mie-mi revine acum.
Voi purcede pe urmele vrășmașului ce s-a pierdut spre miazănoapte.
Singură, de altfel nu e cu putință.
A, da! Pecetea ta tainică!
I-am spus și Marelui Rege.
- Atunci, de ce... - Vederea unui sigiliu
nu-nseamnă că ești mai aproape de-al găsi pe Sauron.
S-a terminat. Răul s-a risipit.
Atunci, de ce nu s-a risipit de aici?
După câte ți-a fost dat să înduri...
e firesc să-ți fie inima învrăjbită.
Învrăjbită?
Mă bucur că n-ai cunoscut Răul cum l-am cunoscut eu.
Că nu ai văzut ce am văzut eu.
Am văzut destule.
Nu ai văzut ce am văzut eu.
Răul nu doarme, Elrond.
Adastă.
Iar în clipa-n care vom pune grijile deoparte,
ne va orbi.
Să zicem că totul e așa cum te temi tu,
că vrăjmașul acesta a scăpat și așteaptă la pândă.
Chiar crezi că, de-l vei căta, îți va aduce mulțumire?
Că de vei trece înc-un orc prin ascuțișul sabiei îți va aduce liniște?
- De te înșeli... - Nu mă înșel.
De te înșeli,
vei duce alți elfi să-și găsească moartea în tărâmuri depărtate?
Ca să te încredințezi că ai făcut destul,
câte statui vrei să mai adaugi pe cărarea asta?
Nimeni în istoria neamului nostru n-a refuzat chemarea.
De te lepezi acum, a doua oară nu va mai fi.
Vei zăbovi aici, surghiunită,
cu mintea otrăvită de șoapte și vise-ntunecate.
Oare soarta-mi va fi mai blândă la Apus?
Unde cântările vor fi batjocorite de larma bătăliilor ce-mi sună în urechi?
Zici că am biruit toate grozăviile din Pământul de Mijloc.
Și vrei să le lași să viețuiască în capul meu?
Să le port cu mine?
Nepieritoare, neschimbătoare, nemistuite,
pe tărâmul primăverii veșnice?
Doar pe Tărâmul Binecuvântat
își va găsi sufletul tău vătămat tămăduirea.
Du-te!
Du-te și îți făgăduiesc...
că dacă până și o umbră din primejdia ce o simți se adeverește,
nu-mi voi găsi liniștea până nu-i voi pune capăt.
Ai luptat destul, Galadriel.
Pune-ți sabia in cui.
Și ce sunt eu fără ea?
Ce ai fost mereu.
Prietena mea.
ȚINUTURILE DE LA MIAZĂZI TĂRÂMUL OAMENILOR
Sara bună!
Caraes în trei mutări.
Otrăvit, mai curând.
Otrăvit? De către cine?
Pare-se că năpârca plângăcioasă și-a făcut-o cu mâna lui.
Arondir.
Trecut-au deja două săptămâni?
Da.
De astă dată, teamă mi-e că n-am multe a-ți spune.
Câteva gâlcevi amărâte, ceva jocuri cu zaruri măsluite.
Și... A, da!
Marțea trecută am avut parte de ceva emoții aici.
S-au sfădit unii de la o muierușcă.
El, un pămpălău, ea, inimă zburdalnică. Pricepi, nu?
Ceva de băut, ostașule?
Fântâna mea e și a ta, cum bine știi.
Și povestea cu otrăvitul?
Care poveste?
Despre care grăiați.
Nu, nu.
Bătea câmpii despre iarbă otrăvită.
A trecut pe-aici unul și s-a plâns că i s-a uscat otava.
Că nu cresc decât buruienile.
De unde era omul ăsta?
N-a zis. De la răsărit, cred.
În ce zi a fost pe-aici?
Ajungă-ți, urechi lunguiețe!
E doar un păcătos petic de iarbă.
Semenii cu care ne puneți în aceeași oală s-au stins cu mii de ani în urmă.
Când aveți de gând să îngropați trecutul?
Fie că ne place, fie că nu, toți purtăm trecutul cu noi.
Într-o zi, se va întoarce regele nostru adevărat.
Și ne va scoate de sub cizma voastră țuguiată.
Ușurel, flăcău! Nu te aprinde!
Hai, flăcău!
Mai poftești și altceva?
Întinde mâna.
Semințe de alfirin.
N-am mai văzut floarea asta de când eram copil.
Unde le-ai găsit?
Am făcut schimb cu un alt tămăduitor ce-a trecut pe-aici.
Petalele le zdrobim, pentru alifie.
Le zdrobiți?
Cu blândețe.
Aveți tămăduitori în neamul vostru?
Da.
Noi le zicem „spițeri”.
Mare parte din vătămăturile noastre se tămăduiesc singure.
Datoria lor e să îmbrace adevărurile ascunse în veșmântul frumuseții.
Căci frumusețea are puterea de a tămădui sufletul.
Trag nădejde că florile de alfirin îți vor fi pe plac.
Pe data viitoare!
Ostaș!
Ai ceva de raportat?
Nimic deosebit.
Și fântâna...
Cum a fost?
Ai scos apă?
Suntem așteptați la Ostirith.
Te-ai gândit ce-aș putea păți
dacă Marele Străjer prinde de veste ce faci?
Mă tem că nu pricep.
N-ajunge că-i păzim pe ei?
Trebuie să fiu cu ochii și pe tine?
Sau crezi că nu văd?
Nu, cred că grăiești prea mult.
Și miroși a frunze putrede.
Ba nu.
Ba da.
Ia aminte ce-ți zic! Cronicile amintesc
doar două strădanii de a lega elfii și oamenii.
Iar de fiece dată s-a sfârșit cu o nenorocire.
Cu moartea cuiva.
Nu-i nevoie să-mi aduci aminte.
Atunci, de ce stăruiești?
Spune-mi un temei. Unul singur.
Arondir! Médhor!
Marele Rege a proclamat că zilele de război s-au mântuit.
Toate avanposturile îndepărtate vor fi desființate.
Mergem acasă.
O ultimă privire?
Vreme de 79 de ani, aici m-a purtat misia.
Bănuiesc că m-am deprins cu ea.
Îți vine a crede că aici a fost cândva un bolovăniș sterp?
S-a preschimbat mult, Mare Străjer.
Nu și cei ce trăiesc pe aceste meleaguri.
Sângele celor ce s-au înhăitat cu Morgoth încă le spurcă vinele.
Asta a fost demult, Mare Străjer.
Ce erai înainte de război?
Crescător de poame.
Te vei întoarce acasă mult mai bine decât ai plecat.
Cu onoruri, ranguri.
Vei lua viața de la capăt.
Dar ascultă ce zic, Arondir:
vreme de 79 de ani i-ai vegheat pe cei din Tirharad
nu pentru cele făcute cândva de strămoșii lor...
ci pentru firea lor de acum.
Și fii recunoscător...
că nu trebuie să-i mai vezi.
Cu grijă! E pulbere de rădăcina-focului. Nu te pripi!
Și să rămân în casă până la asfințit?
Ești arțăgos in dimineața asta..
N-am închis un ochi. Șoarecii au făcut chermeză
- ... sub dușumea. - Iarăși?
O țin întruna de trei nopți. I-aud cum scurmă neîncetat.
Ce caută acesta aici?
Am auzit că plecați.
Așa e.
Unde sunt ceilalți din ceata ta?
Pesemne mă caută chiar acum.
Ce cauți atunci în bătătura mea?
Spune ce ai să spui.
Am spus deja.
De sute de ori, în straie felurite, mai puțin în vorbe.
Mamă!
Te caută un om.
Mamă!
Tămăduiești și dobitoace?
Rogu-te s-o cercetezi.
S-a pricopsit cu o boleșniță.
Ce soi de boleșniță?
Fierbințeală nu e.
Nici bube nu se văd.
Unde a păscut?
A scăpat spre răsărit acu' ceva zile.
Credeți că a mâncat ceva?
Ce a țâșnit din ea?
Cât de departe spre răsărit?
Se prea poate să fi ajuns până la Hordern.
Unde pleci?
Hordern e la o zi de aici. Ajung până la asfințit.
Te însoțesc.
Mai iute!
Dacă ne dibuiește aici, ne culegem dinții din colb.
Am aflat-o fără voie.
Călcai pe scăndura cu noroc.
Și ia zi
I-adevărat? Ce se aude despre mamă-ta?
Ce să fie adevărat?
Am auzit că Waldreg a prins-o drăgostindu-se cu un țuguiat
după fântâna lui zilele trecute.
Cine ți-a zis asta?
Toată lumea.
E o minciună.
Poate de asta a fugit tătâne-tău.
Taica nu a fugit.
Atunci, ce s-a ales de el?
Nici măcar nu știi, nu-i așa?
Mișelul a ascuns comoara comorilor acolo.
Asta e adevărata comoară.
Ai grijă!
Haide, fuguța!
A trecut de hotarul vederii mele.
Galadriel era încredințată că trebuie să-și continue căutarea.
Am presimțit că, de va continua,
va întări, fără de voie, tocmai răul pe care căuta să-l biruiască.
Asemenea vântului, care, căutând să înnăbușe focul,
mai vârtos îl poate ațâța.
Atunci, umbra pe care o vâna...
Crezi că e aievea?
Fii pe pace!
Ai făcut ce se cuvenea.
Și pentru Galadriel, și pentru Pământul de Mijloc.
E greu să-ți dai seama ce se cuvine...
când prietenia și datoria se amestecă.
Aceasta e povara celor ce conduc
și a celor ce nutresc asemenea gând.
Galadriel a purces spre apus.
Noi doi se cuvine să privim către noul răsărit.
Iar dacă tot veni vorba,
cunoști lucrarea Stăpânului Celebrimbor?
Neîndoios! Elful fierar cel mai de seamă.
I-am admirat măiestria încă de copil. De ce mă întrebi?
E pe cale să plăsmuiască o nouă lucrare. Una fără de seamăn.
Și-am hotărât că tu vei lucra cu el.
Dar te las pe tine să-i dai amănunte, Stăpâne Celebrimbor.
Mai întâi, oamenii mari, acum, stelele.
Ochii rămân deschiși când s-ar cuveni să doarmă.
De parcă...
s-ar aștepta să vadă ceva.
Ce să vadă?
O beșteleală, dacă nu-ți vezi de jocurile tale.
Ce e? Ce vezi în văzduh?
Elanor Brandyfoot, ai nasul lui tătâne-tău,
te bagi mereu unde nu-ți fierbe oala.
Ești mult prea curioasă și băgăcioasă ca să fii din neamul Harfoot.
Ești sigură că nu ești pe jumătate veveriță?
Sadoc. Te rog!
Spune-mi!
Văzduhul e ciudat.
Ciudat...
În ce fel?
Nori! Aduci unsoarea aia?
Mintenaș!
Cât de bine îi cunoști pe târgoveții din Hordern?
Foarte bine, aș zice. M-am născut acolo.
De ce?
Se știe că cei din Hordern i-au fost
mai ales credincioși lui Morgoth.
Ce mi-au auzit urechile?
Adevărul.
Sunt prietenii mei.
Neamuri. Îi cunosc. Sunt oameni buni în târg.
De asta sunt alături de tine.
În loc să fiu cu Marele Străjer.
Bronwyn.
Ești singura alinare pe care am cunoscut-o de când sunt pe meleagurile astea.
Hordern.
ȚINUTURILE DE LA MIAZĂZI
PĂMÂNTUL DE MIJLOC
MĂRILE DESPĂRȚITOARE
Știi de ce barca plutește, iar piatra nu?
Galadriel.
Dă-mi mâna!
Uneori însă luminile lucesc cu aceeași putere
în oglinda apei ca și pe boltă.
Cum îmi dau seama după care lumini să mă iau?
Uneori nu putem ști
până nu am atins întunericul.
Galadriel!
Subtitrarea: Cristian Brînză
redactor Aura Marinescu Nour