Vreau să-mi juri.
Primele urme ale unui minereu nou.
Elrond s-a arătat foarte convingător în a ne asigura
că Gil-galad nu l-a trimis aici cu planuri dușmănoase.
Ne ascunde ceva.
Du-te în Lindon!
Află ce ne ascunde.
Afară din Garda Mării! Toți trei!
Ajunge!
Le-am distrus viața tovarășilor mei, am făcut de rușine familia.
Du-te la oamenii care s-au adăpostit în vechiul turn de veghe.
Du-le o solie!
Seminția ta va scăpa cu viață dacă vă lepădați de aceste pământuri
și-i jurați credință lui.
Într-o zi, se va întoarce regele nostru adevărat.
Omul pe care-l ții ferecat în temniță
e urmașul izgonit al tronului Ținutului de la Miazăzi.
Te chem să lupți alături de mine...
- Eu o voi sluji! - Eu o voi sluji!
... înainte ca Sauron să le înhațe pământurile.
Ai mințit,
ai adus un străin periculos printre noi.
Vom fi lăsați în urmă.
Așa vom putea să ținem pasul cu ceilalți.
El ne-ajută pe noi, noi îl ajutăm pe el.
STĂPÂNUL INELELOR: INELELE PUTERII
Pe vecie. Pe vecie.
Nu, pribegie.
Pri-be-gie.
Adicătelea, a merge. Asta facem noi, cei din neamul Harfoot.
Iernăm în Pădurea Bătrână,
și vara mergem în Vadul de la Miazănoapte, să strângem melci, cât sunt din belșug.
- „Melci”? - Da, melci.
Iar când frunzele de stejar încep a rugini, mergem în Crâng.
Ditamai livada,
plină ochi cu mere, prune, caise, morcovi. Ți-ar plăcea.
Singurul necaz e că de aici și până acolo, ne pasc sute de primejdii.
„Primejdii”?
Pericole.
Cei din Seminția Mare, lupi, ceață, ploi,
troli-de-colină, troli-de-peșteră, orice e chitit să te ucidă.
„Să ucidă”?
Adică să facă pe cineva să moară.
Sunt primejdie.
Nu, nici vorbă.
- Nu e... - Nu. Licurici.
A fost o întâmplare.
Nu ești o primejdie.
Ești bun.
Sunt... bun?
Ești bun. Pentru că ai venit să ajuți.
Nori!
Minunat! Ceilalți or fi gata de acum.
Hopa sus!
Să mergem! Haide!
Sunt...
Sunt bun.
Dacă mă mai împungi cu cârja aia,
îți smulg părul de pe labe când dormi.
Smulge-mi și urechile, dacă tot te-ai apucat.
Aș mai scăpa de sforăitul tău.
Fugi de-aici, că nu sforăi!
- Ba da! - Ba da!
Hai, fuguța! Crângul nu vine la noi.
Ne-am mișca și noi mai iute de ne-ai cânta cântecul de umblat al mămicuței tale!
Ia să auzim, Pops, un tril!
Hai, că ne unge pe suflet!
Soarele iute s-ascunde
Sub copacii de piatră
Lumina din turn
Nu-mi mai e cămin
Amintiri cu focul palid
Nisipul negru mi-e pat
Am dat tot ce-am iubit
Pe viitorul necunoscut
Cheamă-mă. Cheamă-mă, tărâm depărtat
Dealurile Codrului Întunecat Pârâu Îmburuienat
Ziua pribegiei trebuie s-o străbat
Substânci - Mlaștinile Cenușii
Până la capăt tre' să străbat
Ziua pribegiei
De băut am un strop
De-ale gurii n-am mai deloc
Tăria-mi zice să mă opresc Cărarea îmi cere s-o iau din loc
Cotul Păstrăvilor
Picioarele-mi sunt scurte Drumul e lung
Capul a-mi pune n-am unde
Cântul mi-a mai rămas pe lume
Vâlceaua Ciulinilor - Cosițele
Cântați-mi, cântați-mi Meleaguri depărtate
Ridicați-vă și arătați-mi calea În astă zi a pribegiei
Făgăduiți-mi că mă veți găsi
În astă zi a pribegiei
Dar, iată, răspunsul lor sosește
Prin frig și prin gheață
Nu toți curioșii sau pribegii rătăcesc în viață
Oricât durerea-i de mare
Oricât e de greu să vezi prin ceață
Nu toți curioșii sau pribegii rătăcesc în viață
Am terminat tunelul, stăpâne.
Arată-mi brațul.
Ce simți?
Că arde, Tată-Stăpân.
Mi-aș dori s-o simți cum o simt eu.
Nu va mai trece mult și va pieri.
Iar, odată cu ea, va pieri și crâmpeiul din mine care i-a cunoscut căldura.
Îmi va lipsi.
Adună legiunile! A sunat ceasul.
Vrăjmașul nostru și-a jurat să ne-atace.
De vrem să ne arate milă,
ni s-a dat poruncă să părăsim turnul
și să-i jurăm credință căpeteniei lor.
Știu că nu sunt regele pe care l-ați așteptat.
Dar, de alegeți să-mi fiți alături și să luptați,
turnul acesta nu va mai fi un semn al slăbiciunii noastre,
ci pecetea puterii noastre.
Cine-mi va sta alături?
Cine-mi va fi alături și va lupta?
- Să ne apărăm! - Da!
Să rămână și să lupte?
Veți pieri.
Eu zic că mai bine ne va fi
capul de-l vom pleca în fața părelnicului vrăjmaș.
M-am uitat în ochii vrăjmașului.
Nu el v-aduce mântuirea.
Și te pomenești c-o aduci tu?
Un elf?
Să vă zic ce cred eu despre strămoșii noștri.
N-au pierit!
Împreună, vom apuca ziua de mâine!
Urmați-mă și, împreună, mă pun chezaș c-o vom apuca!
Hai, urmați-mă!
După mine!
Urmați-mă!
Theo!
E șansa noastră. E vremea noastră. Hai!
Cu mine. Hai, urmează-mă, flăcău!
O mână de ajutor, rogu-te!
Mai sus...
Ajunge în aia, flăcăi!
Dați-i drumul!
- Tată! - Isildur!
Putem schimba o vorbă?
De ce n-am fost ales pentru expediție?
- Auzisem că te duci spre apus. - Nu mai plec.
Nu până ce nu voi face ceva demn de Númenor.
Ce anume? Spune-o cu vorbele tale.
Nu-mi găsesc vorbele nimerite.
De asta-ncerc din răsputeri să mă lămuresc.
De asta îți cer ajutorul.
Aș vrea să te pot ajuta.
Dar avem mult mai mulți voluntari decât am putea vreodată să primim.
Jumătate din oraș vrea un loc pe corăbiile alea.
Ajută-mă să mă furișez în față!
Ce deprinderi ai?
- „Deprinderi”? - Ești în Garda Mării?
- Știi că sunt de două ori... - Ești în Garda Mării?
În Straja Reginei? În tagma negustorilor?
- Contează uniforma? - Breasla călăreților?
Ești absurd.
Când tu te prefăceai că-ți pasă de tradițiile acestei insule,
acești oameni trăiau după ele.
Căutau căi de a-și da obolul, de a-și sluji cetatea.
Lucruri de care ție-ți pasă prea puțin.
Îmi pasă. Sunt gata să slujesc.
Nimic nu m-ar face mai mândru.
Dar ai pierdut șansa ta.
Și ți-ai ales drumul.
Să primejduim viețile númenorenilor
pentru un zdrențăros de la miazăzi și un elfă războinică?
Consule Pharazôn! De ce-i trimiți pe frații noștri la moarte?
Pharazôn!
- Pharazôn! - Urmează-mă!
Iartă-mă că nu ți-am trimis vorbă. A fost o săptămână grea.
De ce nu i-a pus capăt?
- Îi e credincios. Fie cu temei... - Fie fără.
Mulți cugetă ca tine. Nu într-atâți cât să-l înduplece, dar...
Atunci, tu trebuie să-i grăiești. Pe tine te va asculta.
Când grăiesc eu, are urechile astupate.
Atunci, zi mai tare.
Tu, cel din Ținutul de la Miazăzi!
Ai oaspeți.
Încotro a luat-o apoi vrăjmașul?
Pesemne tot mai departe, spre miazăzi. Către turnul de veghe din Ostirith.
Voi trimite vorbă Gărzii pe Mare.
Mulțumirile mele, senior Halbrand.
Frăția ta va fi la fel de neprețuită după ce vei pune piciorul pe uscat.
Pe uscat?
Galadriel ne-a înștiințat despre năzuința ta de a-ți uni oamenii.
Așa grăit-a?
Nădăjduiesc că n-a luat-o gura pe dinainte.
La drept vorbind, aveam de gând...
Tovarășul meu simte greutatea misiei ce-l așteaptă.
Nu mă îndoiesc că se va achita de îndatoriri când va sosi vremea.
Nădăjduiesc să fie așa. Mi-am pus onoarea-n joc.
Regină Regentă, tatăl domniei voastre a cerut să mergeți în turn.
„Galadriel ne-a înștiințat.”
Mă întrebam cum a știut regina să mă aștepte lângă patul lui tătâne-său.
N-am crezut vreodată că mă vei vinde pentru un blazon de breaslă.
Te-ai folosit de mine. Deși am stăruit să mă lași în pace.
Tocmai ce am convins Númenorul să trimită cinci corăbii
și 500 de oameni să-ți ajute neamul
și să-ți pună coroana pe creștet.
Mulți ar zice că te-ai folosit de mine.
Caută-ți alt creștet de încoronat!
Nu-mi place aici.
Nu te teme, Dil. Nu-s decât copacii.
Ce-o fi fost în tărtăcuța lor, de-au luat-o pe aici?
Trecătoarea Pasul Stâncii e musai blocată.
N-o să ne fie mai ușor pe întuneric. Iuțiți pasul!
„Mai ușor pe întuneric.”
Lupi.
De ce nu-mi spui ce se petrece cu adevărat?
Pădurile astea n-au fost nicicând așa pustii la vremea asta.
E limpede ca spuzeala.
E vina lui, nu? A uriașului.
Și ce-ai vrea să fac eu?
Ce trebuia să faci în tabără!
Să le iei roțile și să-i lași de pripas!
E periculos.
Ce mai aștepți? Să rămână vreuna văduvă?
Sau vreunul orfan?
Oamenilor li se face foame.
Nu te depărta!
Tare ciudat!
De-a dreptul ciudat!
- Era să-mi sară inima din piept! - Malva!
- Am văzut urme. - În noroi.
Pe rând, rogu-vă!
Fugiți!
Mai iute!
Nori!
Nori, pleacă de acolo!
Nori!
Nu! Te-nhață.
Nu te lăsa, Ontamo!
Fă-l mândru pe tătâne-tău!
Săbiile lor cad precum uriașii munților din Pârloagele de la Miazănoapte.
Iar cu toate acestea?
N-au mai înfruntat acest vrăjmaș.
Poate că elfa e gata să ne ofere niște sfaturi?
Sunt multe feluri de-a ucide un orc.
În cazul vostru, aș merge pe forță și simplitate.
Înjunghiați, rotiți, scoateți măruntaiele!
Atacați-mă!
Vom vedea cine crestează carnea.
Pe cel care reușește îl voi promova...
la gradul de locotenent.
Să mânuiești sabia nu-ți trebuie forță, ci echilibru.
Luptă cu picioarele, nu cu brațele!
Elfa se luptă cu un oștean în piață.
Nu sta locului!
Mișcă-te!
Nu cu forță brută învingi orcii!
Adesea, cel mai ușor e să-i păcălești!
Bravo, locotenente!
N-am mai văzut calfă de fierar să facă așa ceva!
Nu-i târziu să-i pui capăt.
O ține sceptrul vara ta, dar lumea te ascultă pe tine.
- Cu ajutorul lor, ai putea... - Ce?
Să-ți dovedești influența.
Uneori, sminteala tinerilor sădește lacrimi în ochii bătrânilor.
E sminteală să încerci să pui capăt războiului?
E sminteală să te împotrivești curentului.
Apele mării fie cresc și îneacă omul,
fie scad, și-l poartă în larg.
Ca să învingi curentul, secretul e să știi încotro o va lua apoi.
Tu, de unul singur, l-ai împiedicat pe ultimul rege
să ne întoarcă la vechea datină.
Nu-mi spune că n-ai putea-o înrâuri pe Míriel!
Ce te face să crezi că nu gândesc ca ea?
Pentru că tătâne-meu mai degrabă ar muri decât să asculte porunca unui elf.
„Porunca unui elf”?
Când se vor liniști apele, elfii vor primi poruncă de la noi.
Dacă vara mea vrea să meargă la război pentru Galadriel, n-are decât!
Eu merg la război pentru Númenor.
Cum să fie astea pentru Númenor?
Chiar n-ai învățat nimic?
În curând, îi vom salva pe amărâții din Pământul de Mijloc,
îi vom ridica din tină și le vom da regele pe care-l așteaptă de mult.
Un rege care ne va fi îndatorat pe vecie.
Ia gândește-te, de ești în stare, ce foloase am trage de aici.
Metale, păduri, negoțuri, haraci...
N-aș îndrăzni să-i pun capăt. Nici pentru toată sarea din mare.
Și nici tu n-ar trebui să încerci.
Regatul!
- Regatul e în primejdie! Trebuie... - Primejdia a trecut, tată!
Am purces să facem ceea ce ai crezut mereu că trebuie să facem.
Reînnodăm legăturile cu elfii.
Mă duc în Pământul de Mijloc.
Míriel?
Da, tată.
Eu sunt.
Nu te duce în Pământul de Mijloc!
Acolo nu te-așteaptă decât...
Ce, tată? Ce mă așteaptă?
Întunericul.
Îți vine să crezi?
Toată lumea vorbește despre isprava ta.
Nu i-am mai văzut așa de fermecați de un străin până acum.
Ți-am adus niște ceară de albine.
Dacă-ți pui puțin pe labă, o să-ți mai ia din arsură.
Hei.
Încetează, rogu-te!
Pentru o înfrățire trainică între mărețele noastre seminții,
Khazadii și noldorii.
- Pentru înfrățire! - Pentru înfrățire!
Înainte să ni se urce vinul la cap,
aș dori să te felicit, Senior Durin.
Khazad-dûm a fost numit cel mai liniștit regat al gnomilor,
dar, în ultimele luni, se zice că cuptoarele voastre ard
la fel de tare ca ochii lui Aulë însuși.
Minele voastre se adâncesc tot mai mult.
Care să fie pricina acestui nou avânt?
Aceeași întrebare o am despre Lindon.
Își trimite războinicii pe mare, își mărește orașele.
Mult prea iute pentru elfi, nu?
Vouă vă ia săptămâni întregi până vă hotărâți să vă răhă...
De n-o fi cu bănat...
Funia timpului se deapănă încet pentru seminția noastră.
Adesea, ani de efort ni se par o biată clipă.
Nu se cade să ne supărăm oaspetele din această pricină.
Credeam că prietenul nostru gnom e mult prea dârz
ca să se supere de la o întrebare nevinovată.
Am și eu o întrebare nevinovată pentru tine.
De unde ai masa?
De ce întrebi?
Această piatră se găsește doar la anumite adâncimi.
Hăulitorii noștri arar dau peste un zăcământ.
Fiecare piatră e socotită un dar prețios.
Sunt hărăzite celor mai sfinte lucrări.
Monumente sau morminte
în cinstea celor adormiți.
Rogu-te, iartă-ne necinstirea, Seniorule Durin.
O vom trimite acasă cu tine, ca să fie tratată cu respectul cuvenit.
Mă bucur să știu că onoarea încă n-a murit în neamul elfilor.
Altețea Voastră!
Pentru înfrățirea semințiilor noastre!
Pentru înfrățire!
Credința ta în gnomi e admirabilă.
Credința într-un tovarăș e un lucru firesc.
Indiferent de neamul lui.
Și te îndreptățește să-ți minți regele?
Mă întreb, Mare Rege, dacă nu cumva m-a mințit Domnia ta.
M-am dus în Khazad-dûm cu o solie de prietenie, când, de fapt,
ai căutat ceva mult mai real, nu?
Cunoști Cântul rădăcinilor munților Hithaeglir?
Povestește-mi-l, rogu-te!
E o legendă măruntă, pe care mulți o consideră neadevărată.
Povestește-o, Elrond Cel-pe-jumătate-elf!
E povestea unei bătălii
care s-a purtat pe culmile Munților Cețoși.
Nu din pricina onoarei sau a datoriei, ci a unui copac.
În care unii zic că ar fi fost ascuns ultimul dintre silmarilii pierduți.
De o parte a luptat un războinic elf,
cu inima curată ca Manwë,
care și-a revărsat toată lumina asupra copacului, pentru a-l ocroti.
De cealaltă parte, un Balrog al lui Morgoth,
care și-a îndreptat toată ura către copac, ca să-l distrugă.
În mijlocul luptei lor nesfârșite, fulgerul a înlănțuit copacul...
făurind, din ciocnirea lor, o forță...
O forță ușoară și luminoasă ca binele.
Puternică și neabătută ca răul.
Se zice că ar fi coborât prin rădăcini, în măruntaiele muntelui,
unde adastă de veacuri.
Durin a avut dreptate.
Atunci, recunoști că gnomii l-au găsit:
minereul în care e ferecată lumina silmarilului pierdut.
Recunosc doar un lucru.
I-am făgăduit lui Durin să nu dezvălui tainele neamului său.
Și dacă, pentru a-ți ține făgăduiala față de neamul lui,
îți osândești neamul tău?
Am băgat de seamă înainte să se întoarcă Galadriel.
Am nădăjduit că, de o vom surghiuni
și vom pune capăt ultimelor frânturi de război,
am reuși să oprim decăderea.
Însă, deși ne-am dat toată silința,
decăderea noastră și-a iuțit pasul.
Năpasta ce s-a abătut peste acest copac nu e decât un semn
al unei realități lăuntrice:
anume că lumina eldarilor,
lumina noastră, se stinge.
Cine mai știe despre asta?
Doar câțiva.
Te mai întreb pentru o ultimă dată
dacă gnomii au găsit minereul ori nu.
I-am juruit lui Durin.
Pentru unii, poate că n-are un preț prea mare.
Însă, după judecata mea,
asemenea lucruri ne leagă sufletele.
N-o să-mi las sufletul să se dezlege doar pentru o slabă nădejde.
Nădejdea nu-i niciodată slabă, Elrond...
chiar și atunci când abia mai pâlpâie.
Când toate celelalte simțuri dorm,
ochiul nădejdii e primul care se trezește și ultimul care se închide.
Dacă elfii părăsesc Pământul de Mijloc acum,
oștirile întunericului vor mărșălui pe fața pământului.
Va fi sfârșitul
seminției noastre și al celorlalte.
Dacă nădejdea de a-mpiedica acest prăpăd nu e de-ajuns
să renunți la jurământul tău,
te sfătuiesc să cauți alt temei.
Pe care tărâm mâinile nemuritoare
L-au scos din Mările Despărțitoare?
Tărâm dăruit, tărâm înstelat
Să lumineze pe vecie?
Númenor, mărețul Númenor
Insulă mândră și slăvită...
Am zis că nu va fi primejdios.
Pun rămășag că se termină până cobor de pe corabie.
Să nu-i spui lui tătâne-meu!
Se laudă în stânga și-n dreapta că viitorul său ginere e erou de război.
Cântați, rogu-vă, cântați!
Mai știi cuvintele, nu?
După ce te-am auzit pe tine răgând toată seara, n-o să le uit în veci.
Poate ți se alătură Isildur.
Aș vrea s-o văd și pe asta.
Pământurile noastre fă-le nemuritoare Săbiile, moartea să doboare
- Răspunsul e nu. - Dar n-am zis nimic.
Te știu de 15 ani.
Chiar crezi că nu știu ce ai venit să-mi zici?
- La drept vorbind, de 16, dar... - Ontamo.
Bun. Ce am venit să zic?
O scuză tare înflorată, pe care Ontamo, la cum îl știu,
ar fi acceptat-o imediat, însă nu și eu.
Și știi de ce?
Îți ceri iertare doar pentru că, acum că am fost ridicat în grad,
crezi că-ți dau un loc în expediție.
- Și poți? - Ce-ți ziceam!
Vreau să știi că n-aș fi acceptat pe loc.
- Bine că i-ai cerut scuze. - N-a făcut-o.
Ba da!
Și-mi mai cer bucuros o dată. Îmi cer iertare că am început bătaia.
Ia-mă, rogu-te, cu tine!
Nu.
Ce să fac să-mi răscumpăr păcatul?
Bine, ai dreptul la un pumn.
În față, în burtă, oriunde. Unul singur.
Trei.
Doi.
De fapt...
S-au simțit ca trei.
Deci mă iei pe corabie?
Isildur, ești prietenul meu cel mai vechi.
Și, adevărat, încă mai ești cel mai bun prieten, dar...
- Ce? - Ontamo, te rog!
Cu toată inima îți zic că nu-mi pot pune zălog numele
ca tu să mergi într-o misiune la care ai să renunți.
O să fie altfel de data asta.
Sper să fie așa, într-o bună zi.
Într-o bună zi, sper să găsești ceva
pentru care să fii gata să sacrifici orice.
Îți făgăduiesc că o să am grijă de Berek.
Berek pleacă?
L-a recrutat comisul.
Îmi pare rău, Isil. Marea are întotdeauna dreptate!
Te-ai furișat pe corabie?
Ai de gând să-i dai foc?
Pleacă de-aici acum! N-o să zic nimănui că te-am văzut.
- Dă-mi felinarul! - Nu!
Dă-l încoace!
Chemați toți oamenii! Iute!
Scoateți-i din apă! Repejor!
- Scoateți-i din apă! - Isildur?
Isildur?
Ce s-a-ntâmplat?
Era într-o barcă de pescuit. Cred că a explodat o balercă.
O balercă?
Mi-a salvat viața.
Nu m-a lăsat să mor. Mi-a salvat viața!
Căpitane!
Înclinăm să credem că a fost un bandit în trecere,
dar încă nu l-am descoperit.
Avem mare noroc că n-am pierdut și celelalte corăbii.
E clar că a fost o încercare de a-ți spori îndoielile, Regină Regentă.
- Nu-i da ghes. - Sunt nevoit să nu fiu de acord cu elfa.
Poate că, într-adevăr, ne-am grăbit.
Regatele trebuie conduse, nu târâte.
Te-aș sfătui să amânăm expediția
până vom fi reușit să câștigăm mai mulți adepți.
Forțele dușmanului nostru cresc cu fiece zi, cu fiece oră de șovăială.
Nu uita de ce ai ales calea asta. Nu uita de credința ta!
Crezi că aș putea uita?
Încă mai avem trei corăbii. Și binecuvântarea tatălui tău.
Cum rămâne cu seniorul Halbrand?
Așteaptă să plecăm.
Nu mă îndoiesc.
Să dau poruncă Gărzii Mării să se retragă?
Consiliul acesta se va reuni în zori de zi, pentru hotărârea finală.
Ai grijă să vină și seniorul Halbrand.
Ce ai reușit să afli?
Iartă-mă, Elrond.
Să te iert?
Că nu ți-am zis mai curând.
Știai.
L-am rugat stăruitor să-ți spună și ție tainele de la început,
însă Marele Rege a interzis.
Și mithrilul ăsta...
e singura noastră mântuire?
Elrond, l-am supus la toate probele.
Nimic nu-i împuținează lumina.
Noi credem că, de reușim să dobândim cantități mari cât mai iute,
destul încât fiece elf să se scalde în lumina valarilor încă o dată...
atunci, da.
Da, ar putea fi mântuirea noastră.
Îmi cer iertare.
Că Măritul Rege m-a tras pe sfoară?
Sau că neamul nostru e osândit dacă eu nu încalc un jurământ?
Și nu-mi vând un tovarăș?
Am fost de față, Elrond, în noaptea în care tătâne-tău a plecat pe mare.
Un muritor care credea că-i poate convinge pe zeii înșiși
să meargă la război ca să ne ajute.
Am auzit-o pe mama ta stăruind să nu se ducă,
rugându-l, implorându-l, întrebându-l de ce e musai să meargă el.
Și știi ce a spus?
Pentru că era singurul în stare să o facă.
Am greșit că m-am folosit de tine.
Îmi cer iertare pentru asta.
Mâine, regina te va chema la sfat.
Vorbele tale la întâlnire vor hotărî dacă misiunea merge înainte sau moare.
- Ajută-mă! - Cred că te-am ajutat destul.
Atunci, ajută-te pe tine.
Nu te mai lupta cu mine. Hai să luptăm, împreună, cu ei.
Nu cu multă vreme în urmă, oameni ca mine luptau alături de ei.
Oameni ca tine, dar nu tu.
Te înșeli.
Nu știi ce am făcut înainte să ajung pe pluta aia.
Habar n-ai cum am supraviețuit.
Cum am supraviețuit cu toții.
Iar, când oamenii aceștia vor afla, mă vor izgoni.
Și tu la fel.
Uneori, ca să atingem lumina, trebuie să atingem întunericul mai întâi.
Ce știi tu despre întuneric?
Al cui era pumnalul, Galadriel?
Pe cine ai pierdut?
Pe fratele meu.
Ce-a pățit?
A fost ucis.
Într-un loc întunecat și fără nădejde.
De slujitorii lui Sauron. Ți-ajunge?
Deci tu cauți răzbunare.
Nu-ți potolești setea bând apă de mare.
Atunci care-i pricina? Ce te mână în luptă?
Îmi ceri să mă întorc în locul în care am jurat să nu mă întorc.
Ai putea măcar să-mi spui care-i pricina.
De ce nu renunți la luptă?
Pentru că nu mă pot opri!
Ceata ce-o conduceam s-a răsculat împotrivă-mi.
Tovarășul meu cel mai apropiat a uneltit cu regele să mă alunge.
Toți s-au purtat așa precum au făcut-o...
pentru că-mi pare că nu mă mai puteau desluși
de răul împotriva căruia luptam.
Îmi pare rău.
Pentru fratele tău.
Pentru tot.
Îmi pare rău.
Părerea ta de rău nu-mi oblojește durerea.
Și nici ciocanul și cleștele, pe-a ta.
N-ai să-ți găsești liniștea aici.
Și nici eu.
Niciun drum nu ne aduce liniștea trainică,
afară de cel ce duce peste mare.
Am luptat sute de ani ca să mi-o câștig.
Așa ți-o câștigi tu pe-a ta.
Mult am mai așteptat ziua asta.
Ziua în care seminția ta se va întoarce
ne va ridica din tină,
iar noi ne vom lua locul de drept, lângă voi.
Mă juruiesc solemn să te slujesc pe viață!
Mă juruiesc să-i fiu credincios lui Sauron.
Ești Sauron, nu?
Stai...
Te voi sluji. Oricine ai fi.
Arată-ți credința vărsând sânge!
Waldreg?
Waldreg...
Waldreg, nu!
Nu!
Data viitoare țintește mai sus!
Și nu te mai teme de coardă!
Ce rost are să mă înveți?
Pentru că mi-a luat peste 200 de ani
să dobândesc curajul care mă ține în viață până azi.
Tu l-ai dobândit doar în 14 ani.
Și ne va fi de folos în lupta ce vine.
Toată viața am fost vegheați de neamul tău.
Ne-ați socotit fiecare șoaptă...
fiecare cuțit de merinde prea ascuțit.
Ne vom găsi cu toții moartea sub zidurile acestui turn.
De ce vrei să mori cu noi?
Pentru că, numărându-vă șoaptele și cuțitele,
am ajuns să-i cunosc pe cei de care țineau.
Jumătate dintre noi a plecat.
Dar jumătate a rămas.
Printre ei, și tu.
Așa că țintește mai sus!
E ceva ce nu ți-am spus.
Am mai văzut asta.
E o cheie.
Făurită printr-un meșteșug uitat, de dușman, să-i robească pe străbunii tăi.
Cheie pentru ce?
Nu știu.
Căpetenia dușmanilor grăia că o să se prefacă-n zeu,
să le dea orcilor o casă pe meleagurile astea.
Însă, oricare ar fi planurile sale, un lucru e sigur.
Dușmanul nostru știe că fiul tău are ce-i trebuie lui pentru a reuși.
Cât mai avem?
Câteva zile.
Poate chiar ore.
Vom trece peste asta, Bronwyn.
Există o cale.
Trebuie să fie.
Este una.
Nu! De îngenunchezi în fața dușmanului, nu mai rămâne nimic.
Nici fiului tău, nici copiilor copiilor lui.
Neamul tău a trudit un întreg ev să-și recâștige demnitatea.
De ce s-o pierzi într-o clipă de deznădejde?
Trebuie să fie și altă cale.
Rogu-te, spune-mi care e.
Vezi?
Ați făcut bine că ne-ați vegheat.
Pentru că suntem sortiți întunericului.
Așa reușim să supraviețuim.
Poate că ăsta e felul nostru.
Poate că așa vom fi pe vecie.
La mijloc nu sunt doar viețile noastre.
Când Morgoth a purtat războaie, s-au scufundat continente întregi.
Cine știe ce năpaste ne mai așteaptă,
dacă dușmanul nostru pune mâna pe ea?
Ce forțe avem noi să-l oprim?
Uită-te în jur! S-a terminat!
- Încă nu. - Nu mai e mult.
Iar când vor porni spre noi, turnul acesta va cădea.
Nampat!
A fost o scorneală, nu?
Disa râvnește la o masă nouă de ani buni, așa că...
Hai, că nu-i așa grea!
Nu greutatea mesei mă apasă.
De ce nu-mi zici ce te frământă?
Pentru că o povară împărțită e ori mai grea, ori mai ușoară.
După cum e inima care-o primește.
Pe barba lui Aulë! N-o mai scălda atâta!
Spune-mi verde în față ce te frământă!
N-am fost cinstit cu tine, Durin.
N-am venit în Khazad-dûm cu gânduri de prietenie, ci mânat de ambiție.
N-am știut.
Dar am venit după mithril.
De ce?
Fără el,
seminția mea trebuie să plece de pe aceste meleaguri până la primăvară, sau va pieri.
Va pieri?
Ce vrei să spui?
Sufletele noastre nemuritoare se vor usca,
noi ne vom împuțina,
până ce nu vom fi decât niște umbre
nimicite de talazurile timpului.
Pe vecie.
Deci soarta întregii seminții elfești e în mâinile mele?
Așa s-ar părea.
Ia mai zi o dată!
Soarta întregii seminții elfești e în mâinile tale.
Ale cui mâini?
Ale tale.
Măiculiță mare! Hai la drum!
- Durin... - Lasă mulțumirile!
Ai să-mi mulțumești după ce aflăm cum să-l conving pe tata.
Acum hai s-o luăm din loc!
Ne-așteaptă ditamai drumul.
De la atâta soare, a început să mă doară pântecele.
Cu o condiție! Îi spui Disei că masa e de la mine.
Nu te întrece cu șaga, elfule!
Senior Halbrand, te cheamă Regina Regentă.
Uite cui i-a făcut rost de loc tătâne-său. A nu știu câta oară.
Mi-am câștigat locul. Ca și tine.
Oștaș!
Prezintă-te la comis!
Credeam că-s în călărime.
Așa și este.
La rânitul grajdurilor.
Dezlegați parâmele!
Întindeți pânzele!
Plecăm spre miazănoapte-răsărit!
Către Pământul de Mijloc!
Ura!
Subtitrarea: Cristian Brînză
Redactor Aura Marinescu Nour