ANTERIORMENT
Vaig fullejar el llibre d'en Sadoc.
Els peupilosos devien viatjar per aquí fa molt.
L'istar es rendirà davant meu, perquè si no ho fa,
mataré les mitgeroles que anomena amigues.
Nori!
Anaves cap a la cresta?
Els supervivents ens esperen on vam acampar.
-El meu pare també. -Crec que els has perdut.
-Esperes trobar-hi família? -El meu promès.
Si és la meitat de fort que tu, se'n sortirà.
No soc tan forta com et penses.
I tot el que vas ser per mi ara és cendra.
Per part meva, no cal que tornem a parlar mai més.
Vols recuperar el teu cavall?
-Saps on és? -Ens veiem aquí. Aquesta nit.
Què fas voltant per aquí a les fosques, noi?
És una emboscada!
Gairebé hem acabat els preparatius, Senyor-pare.
Hem de tornar a la guerra?
Mai no estarem del tot segurs
si no tenim la certesa que en Sàuron ja no existeix.
Des que em vàreig posar l'anell, he percebut
besllums del món ocult.
Cap carta a en Celebrímbor no ha obtingut resposta.
Temo que en Sàuron sigui a Erégion.
El Rei Suprem ha accedit a enviar-nos-hi
per encertir-nos que ell i la ciutat estan bé.
La tasca de l'Élrond no és unir-se a la companyia,
sinó liderar-la.
EL SENYOR DELS ANELLS: ELS ANELLS DE PODER
Continuem sense noves d'en Celebrímbor.
Si agafem el pont d'Axa, Erégion quedarà a menys de 150 llegües.
Necessitarem un arquer i dos espadatxins. Confio que em recomanaràs algú.
Confies? En mi?
Ho consideres prudent, comandant?
A instàncies del Rei Suprem, vàreig nomenar-te primera tinent.
Si trobes que el rang és indigne, triaré algú altre.
-Sí. -"Sí" què?
Sí, et puc recomanar un arquer i dos espadatxins.
Qui més ens hauríem d'endur, comandant?
Un llamp?
No hi ha força terrestre capaç d'això.
És obra d'en Sàuron.
Camnir, quins altres camins podríem prendre?
Per vorejar-ho hauríem d'anar cap al nord,
i sumaríem dues setmanes…
O…?
Anem cap al sud, pels turons de Tyrn Gorthad.
Això ens permetria arribar a Erégion molt més de pressa.
Un mal habita aquells turons.
Un mal antic i ple de malícia.
En Sàuron pretén que seguim aquest camí. N'hem de prendre un altre.
Sens dubte, l'enemic els vigila tots dos.
L'esfondrament fa més urgent trobar en Celebrímbor el més aviat possible.
No arribarem aviat enlloc si ens endinsem en un parany.
Anirem cap al sud.
Comandant, objecto.
Ja hem sentit la teva opinió.
Élrond!
Ja t'hem sentit, tinent.
Anirem cap al sud.
Aquesta companyia no obeirà consells d'una quincalla, i tu tampoc.
Si no et veus capaç d'obeir, partiràs ara mateix i tornaràs a Lindon.
-M'agradaria. -I per què no ho fas?
Perquè no vull veure morir la companyia.
Ni a tu tampoc.
Nori!
Nori! Rosella!
Disculpa'm. No deus haver vist passar per aquí un parell de mitgeroles?
Has trobat la cabra.
No és… ben bé el que buscava.
Bé, una cosa és el que busques
i una altra, el que trobes, oi?
Apa, dol! Som-hi, dol! Repica el calze.
Mosques de la sorra hi ha, abelles vora el salze.
Hi ha estrelles sobre el teu turó.
N'hi ha sobre la majoria.
Però amb les meves amigues buscàvem aquestes.
Esperava que…
Disculpa'm, un momentet…
El sol i les estrelles, la lluna i la boira.
La pluja i els núvols al cel…
La branca… És clar.
Sí, deu ser…
Rosella!
Amunt!
-Tu el veus? -Qui?
Qui vols que sigui? El nostre amic, el refotut estrany.
Tant li fa, on sigui. On som nosaltres?
Nori, corre!
Diria… Diria que els hem despistat.
D'on sortiu, vosaltres?
Nosaltres?
I tu, d'on surts?
El cap…
-Visc aquí. -Hi viuen peupilosos?
Què és un peupilós?
El que ets tu.
Però qui ets?
Jo? Ningú.
No pots ser ningú.
Doncs així és com em diu tothom.
Si tothom et diu Ningú, ningú no et diu Algú?
Doncs la meva mare em diu Merimac.
Soc la Rosella.
Jo, la Nori.
D'on has tret l'aigua?
-Abaixa la veu. -L'has robada, oi?
Del pou de la gent grossa.
-Però on vas, ara? -Enlloc.
Anem amb tu.
Em sap greu, no es permeten forasters al poble.
Poble? Quin poble?
Cap poble! No hi ha cap poble.
Escolta'm bé, Ningú.
O ens deixes venir
o et lliuraré jo mateixa, lladregot d'aigua.
Ara coneixereu la Gund, la nostra cap.
Si voleu que es plantegi acceptar-vos, hi ha quatre regles.
Una: no la mireu als ulls.
B: manteniu-vos sempre a tres passes.
Quatre: mai del món, per cap motiu, l'anomeneu "la Gund".
-Entesos. -Entesos.
Ha dit tres regles o quatre?
No l'escoltava gaire.
Va, aneu a jugar. Que xaleu molt!
Va, vinga. Allà.
Això és que hi ha tocat el sol.
Mira, allà.
Acabats de collir, perquè els peleu.
-Un capellot com el meu! -Com el del pare!
Peupilosos que viuen en forats?
-No em sembla natural. -Perquè no som peupilosos.
Som cepats.
Cepats?
Com se t'ha acudit portar-les aquí? Ningú és tan estúpid.
Necessiten un amagatall.
Amb la meitat dels dimonis del desert darrere seu?
Si li poséssim el teu cervell a un voltor, volaria cap enrere.
Tracta'l més bé.
M'estàs replicant a mi?
Era la quarta regla.
Doneu-me una bona raó per no oferir els vostres ossos i entranyes
als gaudrim que us estan buscant.
Va, defenseu-vos.
He travessat rius, muntanyes
i deserts per ajudar el meu amic a trobar el seu destí,
i d'això en dependrà la sort del món, la vostra també.
He dit "una bona raó".
I aquest amic vostre, qui és, a veure?
-És un gegant. -Un gegant?
-Què? Com un elf? -Més gros encara.
És un gran elf gegantí.
No és cap elf.
És un màgic.
Doncs l'únic màgic que emparen aquests cels…
és el Màgic Fosc.
I el que menys falta ens fa és un amic seu.
Lligueu-les.
Què? Què? No.
Què? Deixa-la anar. Quin màgic fosc?
L'istar ja és molt més poderós del que havíem previst.
Ha conjurat una tempesta de sorra que ha mort dos dels meus homes.
Ara va cap al nord.
En direcció a… l'ermità.
I les mitgeroles?
Ara mateix estem resseguint el desert. No ens esquivaran gaire més.
Ho juro per la meva vida.
No sé si ets molt neci, gaudrim,
o molt valent.
Preocupa't només de les peupiloses.
M'ocuparé de l'istar jo mateix.
Va, deixa'l sortir.
No te m'has de despertar.
Menja terra. Excava fondo.
Beu aigua.
I a dormir.
Qui ets?
Fa temps que no em diuen gaire de cap manera,
però allà al Tombasalzar la gent em deia Bombadil.
Tom Bombadil.
Per l'oest es pon el sol i anireu a les palpentes.
No siguis tímida, Orifraula…
Quan es faci de nit, s'obrirà la porta.
He fet el que he pogut amb la teva túnica llardosa.
Renta't les mans i la cara,
i vine a seure davant del foc.
Hi ha… algú més, amb tu?
M'ha semblat sentir cantar una dona.
Dona? Quina dona?
No hi ha ningú, amb tu?
Tu, no?
Jo diria que tu. Hi ets?
Sí.
I doncs, què esperaves trobar, sota aquells estels teus, eh?
Segur que no el vell Tom.
Esperava trobar les meves amigues.
Ja veus com en són, de fiables.
Jovenalla, són aquests estels.
Un any és tot fosc
i el següent, mires amunt
i hi ha un mar de petits ullets que et miren des de dalt, vigilants.
I es pensen que ho saben tot, però són uns nouvinguts.
Uns nouvinguts.
Què ets, tu?
Encara no et saps el meu nom? Aquesta és l'única resposta.
Digue'm qui ets tu,
que vas pel món sol, sense nom.
Però tu ets jove i jo, vell.
El més vell, això és el que soc.
Què vols dir?
El més vell.
Recorda el que et dic, amic.
En Tom era aquí abans que el riu i els arbres.
En Tom recorda la primera gota de pluja i la primera gla.
Coneixia l'obscuritat sota els estels quan encara no feia por.
Tot això abans era verd. Ara, és tot sorra.
Ho havia de veure jo mateix, per poder-m'ho creure.
Ni el cant dels ocells resta intacte.
Tampoc el teu arbre, el vell home-arbrot.
Pensava que allò…
Que ell… em podria deixar una branca.
Doncs l'hi hauries d'haver demanat.
Tranquil, Iarwain. Tranquil.
Ja ho sé.
Aquesta màgia… Me'n podries ensenyar?
Ensenyar-te'n? Què vols aprendre, aquí?
Tens el control dels arbres, del vent i del foc.
Ho controles com si tot et pertanyés.
Les coses es pertanyen a si mateixes.
Com tu et pertanys a tu mateix.
Llavors, em podries ensenyar a controlar una vara?
Una vara de màgic és com un nom:
és teva i la pots controlar, si demostres que n'ets digne.
Avui has demostrat que no n'ets. Encara.
Si en podràs arribar a ser, ja ho esbrinarem.
No havia de trobar una vara sota els estels.
T'havia de trobar a tu. Oi que sí?
Què passa?
No estem sols.
Qui són?
Per què ens persegueixen?
No ets el primer istar que menja mel a la vora del meu foc.
Anys enrere, n'hi va haver un altre:
el Màgic Fosc.
I què se'n va fer?
Abans volia controlar la màgia, com tu.
Ara controla gran part de Rhûn.
I, així i tot, té fam de més.
Creus que la seva maldat s'estendrà?
No sense un aliat molt més poderós que ell mateix.
En Sàuron.
Si les dues flames convergeixen en una,
el foc no s'aturarà fins a reduir la Terra Mitjana a cendres.
Ho pots impedir?
El vell Tom és un rodamon, no un guerrer.
Les gestes són per les mans dels qui hi estan destinats.
I jo continuaré recollint lliris mentre encara en creixin.
Vols dir…
les meves mans?
La meva missió és aturar el foc?
La meva missió és enfrontar-me a en Sàuron?
La teva missió… és enfrontar-te a tots dos.
T'estic esperant.
Quin lloc és, aquest?
Tyrn Gorthad.
Pels homes, el Tossal dels Túmuls.
Antigament, hi portaven els seus senyors i reis a reposar en pau.
No s'hi respira pau, aquí.
Fins i tot els arbres semblen inquiets.
No temeu.
Els homes morts no són cap amenaça.
No us atureu.
Fred és l'os, el cor, la mà
i fred el son colgat serà.
Per un moment, m'ha semblat sentir…
Sentir?
Què has sentit?
Com si fos una cançó.
O el record d'una cançó.
Galàdriel.
És una lloriga de Lindon.
El rei envià un missatge per avisar en Celebrímbor.
Aquest missatge?
Ens n'hem d'anar d'aquí.
-Daemor! -Agafa't a mi.
No em deixis anar!
Fred és l'os, el cor, la mà
i fred el son colgat serà.
Jamai despertar en un llit de pedra
mentre no fini la lluna i ens deixi el sol.
Moriran tots els estels en el vent negre…
Prepareu-vos.
Què són?
Espectres dels túmuls.
Ataqueu!
Prou fletxes!
Són immunes a les nostres armes.
Resistiu. Vine amb mi.
On aneu?
-Ajuda'm. -Què?
De pressa!
Tinent!
Agafa-la.
Com?
Segons la tradició,
només les fulles amb què foren soterrats els tornaran el repòs.
Però aquests homes fa més de mil anys que estan soterrats.
Podríem dir que alguna cosa els ha despertat.
No.
Algú.
Un mal que desperta
per tota la Terra Mitjana.
Theo! Theo!
-Theo! -Theo!
Theo!
-Theo! -Theo!
Han deixat totes les armes.
Per un bàrbar, una destral val més que l'or.
És estrany que no se les enduguessin.
Veniu, tots. Continuem.
Per aquí. Som-hi.
No et turmentis, númenórean.
En Theo ha sobreviscut a destrets pitjors.
Se'n sortirà.
Theo!
Vosaltres. Per aquí.
Voto per assaltar els seus campaments.
Això encetaria una guerra.
Ja estem en guerra, home de mar.
Els meus ulls no veieren l'obra d'homes mortals.
No són homes, són animals. Menjarien carn humana, si calgués.
Cada minut que perdem, en Theo és en perill.
Hem de continuar la cerca.
Podríem preguntar pel Sot Oriental. Es rumoreja que els bàrbars hi acampen.
És bona idea.
Seria millor buscar al nord.
Per què al nord?
He passat setmanes per aquelles terres buscant la meva gent.
La part del bosc és vella.
Creieu-me: hi ha bàrbars i coses pitjors.
Potser tens raó.
Arondir.
No deixem perdre la llum del dia. Agafeu aigua i provisions.
Anem per feina.
Ja està.
T'has deixat una taca.
Gràcies.
Suposo que mai us falta aigua, a la vostra illa.
No. A Númenor tenim aigua gairebé a totes les llars.
M'agradaria veure-ho.
Segur que al teu promès també.
Hem de continuar.
De seguida.
Dius que passares temps amb bàrbars, Estrid.
Quant de temps?
No és que estigués amb ells. M'amagava.
-Et feren algun mal? -Arondir, què vols…?
Li ho demano perquè li he vist la nafra al coll.
Sembla recent.
No, va ser culpa meva. Em vaig… adormir vora el foc.
L'hauria d'haver apagat, però la nit era freda.
Va ser una ximpleria.
Tots en fem, de ximpleries, a vegades.
Sobretot, en moments de desesper.
Estrid, què és, això?
Una cremada.
Els bàrbars se'n fan per amagar la marca d'Adar.
L'hauríem enxampat si no hagués arribat amb tu.
És una bàrbara?
És un d'ells.
I ens conduirà fins als altres.
Quin era el pla?
Apunyalar-me? Robar-me el cavall?
Era això? No.
Llavors vas veure que venia de Númenor i vas canviar d'idea.
M'has estat utilitzant.
Segur que no tens ni promès.
-Preferiries que hagués mort a Mórdor? -No ho sé.
Deixa que m'ho pensi.
Què passa?
No feu soroll.
Veniu, de pressa.
A en Theo no se l'endugueren els homes.
Mireu.
S'ha despertat.
Auxili!
Què hi ha, a fora?
No ho sabem, però, siguin el que siguin, són grossos.
Vigileu on trepitgeu.
Tindria més equilibri si pogués fer servir les mans.
I més opcions de fugir.
Ningú no podria fugir, amb això.
Va, treu-m'ho.
No passa res.
No et moguis.
He dit que no passa res.
Dona'm la mà.
Ajuda'm!
Puja'm.
M'enfonso.
Què ha estat, això?
Hi ha coses sense nom, a les profunditats del món.
D'aquesta…
en direm "sopar".
D'acord, he consultat els ancians del poble.
Les dues sereu expulsades a l'alba. Em sap greu, però primer som els cepats.
La veritat és que, si hagués estat al teu lloc…
en Sadoc segurament hauria fet el mateix.
En Sadoc?
El nostre trobacamins. Es deia Sadoc Caus.
Sadoc Caus? Així es deia el vostre cap?
Val més que ens diguem les coses ben clares: no et crec.
Això només t'ho ensenyo per estar-ne del tot segura.
Segura de què?
Diuen que, temps enrere, hi havia un cepat
que no era com els altres.
I que una nit va somiar en un lloc que tenia infinits rierols d'aigua freda
i turons tan suaus que una família hi podia fer un forat
per viure-hi en menys d'un mes.
En va dir "la Sûzat".
I va partir amb una caravana de seguidors per trobar-lo.
Va prometre que, quan el trobés,
faria tornar algú perquè ens hi portés a tots.
Però aquell va ser l'últim cop que vam tenir notícies d'en Rorimas Caus.
La cançó del camí de la Rosella.
Els peupilosos ja hi havien estat, aquí.
Casa vostra, el lloc d'on veniu,
és així?
Heu tornat per dur-nos fins a la Sûzat?
Em penso…
que en Rorimas no va trobar la Sûzat.
I que, passat un temps…
vam continuar vagant.
Nosaltres no tenim casa.
Genets a la vista. Gent grossa. Venen cap aquí.
A què devem el plaer de…?
Les peupiloses. On són?
Els únics mitgerols que coneixem en aquest desert són cepats.
Sabeu per què portem aquestes màscares?
Desafieu el Màgic Fosc i, quan tornem amb ell,
ho descobrireu vosaltres mateixos.
Sé que penses que aquest anell m'encega,
però jo crec que em guia
i que seguir-lo pot ser l'únic camí cap a la victòria.
I no hi ha cap punt on el preu de la victòria sigui massa elevat?
És un punt que encara he d'assolir.
Com és que no t'aterreix?
Perquè el patiment d'un món governat per en Sàuron
m'aterreix encara més.
Sempre ho he pressentit. Però, amb l'anell, ara ho veig.
Tot el que perdrem si fracassem en la tasca que ens espera.
El meu pare preveié que, un dia,
tindria la vida d'en Celebrímbor a les meves mans.
Triaré el camí que m'ofereixi més esperança de protegir-la.
Protegir allò que és més fràgil,
més preat, és una tasca que se'ns encomanà als elfs.
I és una tasca inacabada.
I et garanteixo que hi haurà més sacrificis dolorosos.
Galàdriel?
Promet-me, Élrond,
que oposar-te a en Sàuron passarà davant de qualsevol altra cosa.
Fins de la meva vida.
No faré cap promesa que em vingui per volença d'aquest anell.
Però sí que et juro…
que derrotar en Sàuron serà el primer.
Fins i tot abans que tu.
Amb permís, comandant. Hem sentit tambors.
És la clau de les manilles?
Suposo que t'ha confiat la decisió de fer-la servir o no.
Em sap greu.
I a mi.
No. Isildur, escolta…
El perdó no li arriba, a algú com jo.
Tard o d'hora em desterraran, ja ho saps.
No els ho permetré.
No deixaré que et desterrin.
Abaixa l'espasa.
Estrid, deposa l'espasa!
Estrid!
Atura't!
Soc Arondir, de la Verda Boscúria.
Has clavat mai destral en vida boscana?
Molt a desgrat meu, sí, però…
Escolta'm!
No és per abatre arbres.
I què abat?
Orcs.
No t'acostis.
N'hi havia…
tot un exèrcit.
Mutilant i matant mentre marxaven.
Vam veure el que van fer.
Per això sou aquí i esteu tan enfadats?
La saba vessada i les branques abrusades ens van convocar de lluny.
Però… vam fer tard.
Un exèrcit? Quant de temps fa?
La Flor d'Hivern nodrí aquests arbres des que eren sements i plançons.
No li demanis que en parli més.
Aquests no són diferents d'aquells!
Desarrelen, esberlen branques i talen troncs, tot!
Cercarem…
el vostre perdó…
pel mal…
…que hem causat.
El perdó demana tota una edat.
La pluja neteja el vast record de la terra.
L'escorça nova oculta ferides velles.
I durant aquest temps, us prometo
que vetllarem perquè els arbres d'aquest bosc visquin en pau.
Ells saben què és, la pau?
És el que ve després d'una nit de tempesta,
quan l'alba és silent i els ocells es deixondeixen.
Nosaltres hem cuidat aquest bosc
des d'abans que les muntanyes s'alcessin i el dividissin.
Quan l'únic so que hi havia era el de la llum sobre la molsa…
Theo?
…i l'alè de les fulles.
Sí, sabem què és la pau.
Estrid. Soc jo.
Estrid? Estrid.
Hagen?
-Com…? Em pensava que eres… -Jo també.
No me'n sé avenir, que siguis aquí… I ja veus.
Gràcies per venir-me a buscar.
Vaig fer una promesa.
Gràcies per complir-la.
Ara n'he de complir una altra.
Els orcs avancen. N'he de seguir el rastre fins on em dugui.
Potser tinc l'ocasió d'enfrontar-me a l'Adar.
Em pots acompanyar, si ho desitges.
Jo també he de complir promeses.
Aleshores, mae glenno, senyor de Pelàrgir.
EL SUD
ERÉGION
Traïdoria d'orcs…
Aquell camí.
Entenc que condueix a…
Erégion, senyor.
Venim en cerca d'en Sàuron, però, en lloc d'ell, trobem l'Adar?
Pot ser que estiguin conxorxats?
Potser en la guerra.
Una legió d'orcs ha envaït terra èlfica.
Tots estem en guerra.
N'hem d'informar el Rei Suprem abans que la host salpi vers Mórdor.
Allà!
Quiets!
Que se'ns escapa el sopar!
Va!
Torneu a les files!
Qui és? Aneu buscant!
Són a prop. Busqueu!
Qui és? Què ha estat, això?
Venia d'aquí.
Fa olor d'elf.
Increïble.
No deixeu pedra sense aixecar. Vinga!
Aneu cap a Lindon. Jo els entretindré mentre pugui.
Continueu buscant.
Queda-te'l.
Queda-te'l, Élrond.
Allà.
On són, la resta?
Soc jo sola.
Talleu-li el polze dret.
Si ens dius on són els altres, deixaré que conservis l'esquerre.
S'ha sacrificat per salvar-nos.
No, t'equivoques, Camnir.
No ho ha fet per salvar-nos a nosaltres.
Què?
Ho ha fet per salvar l'anell.
Afanyeu-vos.
Això són terres èlfiques.
Torneu a l'ombra!
Un estel brilla en l'hora del nostre encontre,
senyora Galàdriel.
Que comenci la cançó
i plegats cantem
del sol i les estrelles, la lluna i el vel,
la pluja i els núvols al cel.
De la llum en fulla incipient,
del gebre sobre les plomes,
del vent en muntijols oberts
i esquellerincs a la bruguerola.
Oh, esvelta com un branquilló de salze.
Oh, més transparent que l'aigua clara.
Oh, joncs a la bassa dels lliris.
Dolça filla del riu.
Oh, primavera, estiu
i més primavera.
Oh, brisa a la cascada
i les fulles rialleres.
Oh, el vell Tom Bombadil,
que alegre, aquest xicot,
amb la jaqueta blava
i un calçat que és groc.
Joncs a la tèrbola bassa,
lliris en remull,
el vell Tom Bombadil
i la filla del riu.
Oh, esvelta com un branquilló de salze.
Oh, més transparent que l'aigua clara.
Oh, joncs a la bassa dels lliris.
Dolça filla del riu.
Oh, primavera, estiu
i més primavera.
Oh, brisa a la cascada i les fulles rialleres.
Subtítols: Guillermo Parra
Supervisor creatiu Roger Peña