ВОНИ
Алло?
Стюарте Берксе, скільки ще разів це буде повторюватися?
Гаразд, бувай.
Мені шкода, Джордже. Я знаю, це здається божевіллям,
з'явитися ось так, але я повинна була втекти звідти до того, як…
- Усе гаразд. - Боже, це не так. Зовсім не так.
Ковтни, допоможе.
То ти казала, що тобі щось треба.
Ти казав, що ти — той, хто може зробити дещо.
Легше з цим. У голову б'є.
Чорт, мені потрібно дещо, Джордже.
Я хочу, щоб вони зникли.
Та чорношкіра курва та вся її сім'я, я хочу, щоб вони…
Ти хоч розумієш, про що просиш?
Запитай мене 100 разів, я скажу те саме.
Вона вдарила мене, Джордже.
Вона на тебе руку підняла?
З мене годі ввічливих повідомлень.
Якщо пес кусає — його пристрілюють!
Ти ж знаєш, як це робиться?
Знатимемо лише ми, Джордже.
Я знаю як.
То ти це зробиш?
Так довго й повільно, як скажеш.
Ходімо всередину, присядемо.
Це — мої улюблені.
- А як же мої іграшки? - Одна іграшка.
- Але… - Не метушись, Ґрейсі Джин.
Решту ми заберемо пізніше.
А як же Рубі й татко?
- Ми що, просто їх кидаємо? - Ні, звичайно ж, ні.
Щойно повернуться, ми їх заберемо.
Куди?
У якесь гарне місце. Принеси решту…
- Але татко казав, що тут гарно. - Ґрейсі Джин, не починай.
Це через те, що ти вдарила ту білу жінку?
Якщо мама когось б'є — вони заслужили.
Це через те, що я погано вчилась?
Ні, люба.
Тільки не моя донечка.
Це через бридку стару пані Віру.
- Ти мені віриш? - Завжди.
Ще раз побачиш ту потворну білу швабру — кричи так голосно, як можеш,
мама і їй дасть прочухана.
«Потворна біла швабра».
Я ніколи не дозволю нікому на цій землі скривдити тебе.
Гаразд?
- Принеси речі сестри, добре? - Так, мамо.
На що це схоже, сержанте?
Клятий безлад.
Ключі зникли, як і сумочка.
Господи, тобі телескоп і лупу дати?
Та мавпа викрала Бетті.
Пане…
Може, ручку візьми?
І запиши грамотно.
Джон К'ю. Платник податків.
Розумієте, я не міг не помітити галявину перед будинком цієї сім'ї.
Це ж не могли бути ви, правда?
Тобто все було написано грамотно.
Ви з Кларком сидите тут, склавши руки,
а я не збираюся чекати, поки щось станеться з моєю сім'єю.
А колись бути вільним, білим і 21-річним було престижно.
Пробач. Вони просто трохи збентежені.
- Ти як? - Я хвилююся, звичайно, але…
Я не про це.
Якось увечері.
Кілька моїх співробітників сказали, що бачили тебе там, де тобі бути не слід.
Ні, я…
Пробач.
- Послухай… - Агов…
Ззовні ці заклади — як звичайний паб.
Мабуть, це просто помилка?
Саме так. Бачиш, ти розумієш.
Так. Не в тому місці, не в той час.
Точно.
Агов, як гадаєш, той чорношкірий навпроти
має якийсь стосунок до всього цього?
Її машина й сумочка зникли,
що свідчить про те, що вона пішла за власним бажанням.
І я знайомий з твоєю дружиною.
Що… Ти зробиш це зараз?
Я хочу…
Я хочу піти з тобою. Я хочу бачити, як ти зробиш це з ними.
Господи.
Знаєш, як це було важко?
Я чекав, і чекав, і чекав, і…
Боже, якщо я не сплю, і я справді тут,
і ти справді тут.
Якби від щастя можна було б померти, просто зараз.
Я готовий!
«Імператорська Корона».
Лід такий смачний на губах.
Я не… Я так хочу пити.
Боже.
Я ж казав тобі, легше з цим.
Ти така маленька,
я не знав, скільки тобі підлити.
Ти прокинешся…
і все побачиш.
Хмаринки…
Не буди їх.
Ти втекла, наче я в тебе грошей просила.
Я саме збиралась подзвонити й спитати, чи можемо ми…
Я знаю, що в тебе багато народу,
- та ми могли б залишитися на пару… - Лакі. Припини, сідай.
Дівчино, що з тобою? Сядь!
Є речі, від яких не можна втекти, Лак.
- А де доньки? - Я відправила Ґрейсі Джин збирати речі.
Як ця маленька дитина з цим впорається?
Вона впорається.
Ми впораємось. Нам просто треба вибратися звідси.
Люба, це не поверне Честера.
Ось він, у тебе на полиці.
Він був схожий на Генрі.
Гарненьке маля.
Давай, подивись.
Лакі, я тут сиділа й думала про тебе.
Думала про це все, і…
Білі хочуть тебе довести до бозна-чого,
і я не можу не думати про це,
люба, можливо, Честеру краще
в обіймах Господа, ніж у цьому безладі.
Давай.
Ось так, відпускай, люба. Гейзел з тобою.
За кого ти себе маєш?
- Я гадав… - Тихіше.
Ніколи не давай їм зрозуміти, що думаєш.
Через тебе нас можуть убити.
Як так вийшло?
У нас був старий персиковий сад
позаду плантацій тютюну.
Персики розрослися.
Шеф дозволяв своїм дітям збирати їх,
і вони пробігали повз нас,
сміючись так, ніби їм сам Бог кісточки лоскотав.
А ми дивилися і далі різали тютюн.
Коли ти увесь день ріжеш тютюн,
а сонце над тобою нещадно палить,
іноді все, чого ти хочеш, це великий соковитий персик.
Я не люблю солодке.
Ти був у тих полях.
Ти був у тих полях?
Одного дня, коли сонце палило так,
що ми вже були однією ногою в могилі, старий Каффі…
Той чорношкірий,
він такий старий, що, мабуть, приплив сюди на перших кораблях.
Старий Каффі знепритомнів через спеку.
Зізнаюсь, я тоді сам ледь не зомлів.
Тож я собі сказав:
«Ці персики залишив Господь.
Він не буде проти, якщо ми підкріпимося».
Тож я їх зібрав,
тільки ті, що майже згнили на землі,
ті, що самі впали.
Я їх навіть не зривав.
Я їх приніс,
і Каффі ожив, як той Лазар!
Коли прийшов старший
і побачив персикові кісточки на землі,
то сказав: «Звідки ці персики взялися?
У тютюні вони не ростуть».
Більшість чорношкірих боялися відповісти,
але я знав дещо.
Ті персики не були чиєюсь власністю,
окрім, хіба що, Господа,
тож я сказав: «Я приніс нам трохи.
Тільки ті, що впали на землю».
А старший сказав,
що навіть усі ворони в небі — його,
і жоден чорнопикий не може робити перерву без його дозволу.
Потім запитав, скільки персиків я взяв,
я підняв пальці, щоб показати йому, і…
- Знаєш, що б я зробив з… - Нічого, чорт забирай!
Не віриш мені?
Ти бачив…
що я зробив.
І ти знаєш, що б я з ним зробив.
А твій старший? Беркс?
Ну, я не міг.
Його не було вдома.
Я не винен.
Пане Генрі, ви ніколи не опиняєтеся
в потрібному місці й у потрібний час.
Що це, в біса, означає?
Коли ті білі прийшли до пані Лакі.
- Де ти був? - Припини.
- Вони розважалися з тією дівчиною. - Замовкни.
А потім забрали того хлопчика.
Який нікому нічого не зробив.
Честер.
Він любив персики.
Хлопе, заткнися, поки я тебе не вбив.
Тобі страшно?
Рай для чорношкірих, це що для білої людини?
Пекло.
Звісно, ти маєш рацію.
Милосердний Ісусе.
Ти навчав нас,
що ти, і тільки ти,
можеш бути милосердним і справедливим,
але не в цьому світі.
Цей світ наповнений лихими людьми.
Але у твоєму царстві,
Лакі, там поля конюшини й меду.
Ось що на нас чекає.
Не в цьому світі.
Вони хочуть отруїти наших чудових чорношкірих дітей у цьому світі.
Вони хочуть убити наших синів, але ми їм не дозволимо.
Ні, не дозволимо.
Лакі, ні.
І вони хочуть знищити,
змусити нас знищити самих себе, Лакі.
Але ми їм не дозволимо!
- Не дозволимо. - Не дозволимо! Тільки не наших дітей!
- Не наших дітей. - Не нас самих!
Ми їм не дозволимо!
Ми — матері.
Настав час матерям
виконати роботу Отця нашого, Лакі!
Виконаємо роботу Отця нашого, Лакі!
Їх понад 100 мільйонів,
а нас лише кілька мільйонів.
Ми можемо їх не здолати,
але ми можемо зробити все можливе,
щоб віддати дітей Господу нашому Ісусу.
Коли скажемо ми, а не коли скажуть вони.
І таким чином ми повернемо свою владу
й заберемо їхню.
Мамо!
Що ви робите?
Ми молимося, люба.
І він мене почув.
Хто, мамо?
СХОВИЩЕ ДЛЯ ЗАПАСІВ
Ти бачила їхні обличчя?
Ти була неймовірною, Рубі.
А твої рухи ногами? Просто фантастика.
Я навіть не знала, що так вмію.
Що ж, умієш.
І сьогодні вони побачать тебе справжню.
Я так пишаюся тобою.
Чого ти хочеш?
Хочу позбутися цього всього.
Мами, їх усіх…
Я більше не хочу бути такою, як вони.
Я більше не хочу бути… потворною.
Я хочу бути красивою, Доріс.
Ідеальною.
Такою, як ти.
Розплющ очі, Рубі Лі.
Дивись.
Але як ти…
Дивись.
Після твого народження
ми не думали, що у нас іще буде маля.
Але потім…
Лелека приніс Честера.
Саме так.
І я знаю, що ти сумуєш за ним, як і я.
Але він на небесах, мамо.
Не сумуй.
Дитина не командує батьками.
Пробач, мамо.
З ким ти розмовляла нагорі, мамо?
Тут холодно.
Коли Рубі повернеться додому, вона злякається, як не знайде нас.
Мамо?
«І вона, хто так любила сина свого,
принесла його в жертву…
щоб ми могли бути врятованими».
Серце фараона зачерствіло,
і Мойсей напустив на нього велику пошесть.
Твоя мерзенна чорнота краща за Йова?
Чи Авраама?
Ти — звір, порівняно з ними.
Я повинна врятувати тебе, люба.
Мамо, я ж вибачилася.
Ти сумуєш за ним, чи не так?
Пограєшся з молодшим братиком.
Мамо, я не хочу. Прошу тебе.
Ти не сумуєш за ним?
Що ти за негідниця?
Я буду добре поводитися. Обіцяю.
Ти брудниш усе, до чого торкаєшся,
і твій розум — мій, і я наказую тобі,
як козі чи свині, яка порсається в багні.
Я повинна врятувати тебе.
Зроби це, звірюко.
Вибач. Мама ніколи б тебе не скривдила.
Але ти намагалася!
Ні, це була…
Це була пані Віра.
Правда?
Вона була поруч із тобою.
І я відтяла їй голову.
Мамо!
Мамо, зі мною щось не так.
Господи милосердний.
Пане Еморі.
Саме вас я і шукав.
Щось не так, офіцере?
Скільки у вас часу?
Це прозвучить божевільно,
але ви не бачили нічого дивного в будинку Венделів?
Я багато чого бачу, офіцере.
Дружина, чоловік,
він її не бачив, а будинок розгромлено.
Я казав йому, що це пусте, але самі знаєте.
Сподіваюся, що з тою курвою все гаразд.
Перепрошую?
Я сподіваюся, що все гаразд.
Ви досі не відповіли на моє запитання.
Якщо подумати,
то я дещо бачив, так.
Дивні речі.
Які, наприклад?
Я намагаюся не лізти в чужі справи.
Відбувається дещо погане.
Розумієте, тепер вам доведеться влізти.
Вони вже на нас зуби гострять.
Я розпускаю чутки…
Тут лише ми з вами.
Ну ж бо, пане Еморі.
А якби це була ваша дружина?
До речі, про вашу дружину,
вона досі трохи…
Поговорю з нею, подивлюся, що до чого.
Я ж казав, відбувається дещо погане.
Ти це зробив!
Навіщо ти це зробив? Навіщо?
Господи, Марті, для чого це?
Для залякування. А для чого, бляха, ще?
- Є щось? - Поки нічого. Ти готовий?
До чого?
Піти туди й поставити їм слушні запитання.
- Я не бачив його машини, Марті. - І що?
То тепер ти будеш ходити й залякувати жінок та дітей?
Дочекаємось його.
Якщо Бетті побачить це лайно, що вона подумає?
Що чоловіки захищають її честь?
Якщо вона розсердиться, а ти її не поставиш на місце, я сам це зроблю.
Пробач?
Це він.
- Пробач, мамо. - Ні. Нема за що вибачатися.
Справа не в тобі. У жодному з нас.
Справа в цьому місці, і ми їдемо звідси.
Лак!
- Любий, ми маємо… - Нам треба їхати. Негайно.
Куди ми поїдемо?
Пробачте.
Ні, пробачте мені.
Пробачте.
Любий, я зібрала деякі речі. Поїхали.
Гаразд.
Ну ж бо!
Сідайте. Швидше.
- Вони тікають. - Вони нікуди не дінуться.
Заспокойся. Ми не будемо цього робити. Я можу перейти…
Не роби дурниць.
Припини, Марті. Зупинись.
Ні, я не дам тобі цього зробити!
Генрі!
Я, бляха, хвилююсь за твою жінку більше, ніж ти.
Мамо, скажи татові, щоб поквапився.
Виходь, Еморі!
Що відбувається? Що татко тримає в руках?
Будь ласка.
Навіщо?
Я не могла його покинути.
Будь ласка.
Я не могла його покинути.
Я не могла покинути.
Не могла його покинути.
Мені дуже шкода!
Мій хлопчику!
Творчий керівник Марія Цехмейструк