DUPĂ ESEURILE RUBRICII MODERN LOVE DIN THE NEW YORK TIMES
ANUMITE ELEMENTE AU FOST ROMANȚATE
Dragoste modernă Tokyo
Kana, ai bomboane de ciocolată pentru noi?
- Le-ai făcut tu, nu? - Pentru voi, niciuna.
- De ce? - Pe bune?
Nici măcar așa, din obligație?
- Nu! - Haide, măcar una!
- N-ai cui să le dai! - Le-am dat deja.
- Poftim? Cui? - Spune-ne!
- Bine ați venit! - Succes!
Ne vedem mai târziu. Apropo, plouă cu inimi dacă scrii „Sfântul Valentin”.
Ce drăguț!
Acum, că mi-ai zis,
mi-am amintit că azi e Sfântul Valentin!
Uitasem complet.
Sfântul Valentin.
Mie nu-mi apar inimile. De ce?
Și Sfântul Valentin a renunțat la mine?
Sunt prea bătrână la 63 de ani?
Uite! Pentru asta te-ai plâns că te-a părăsit Sfântul Valentin.
Glumeam. Știam că e din cauza modelului meu de mobil.
Ba nu, nu glumeai, ai fost devastată.
Tot zici că ai încheiat cu dragostea,
dar în sinea ta tânjești după iubire.
Ai divorțat acum trei ani, e normal.
Nu mă interesează iubirea. Deloc.
De-aia ți-am zis să deschizi aplicația pe care ți-am trimis-o mai devreme.
Hai, deschide-o!
- Ți-am zis că nu. - Vorbesc serios.
- Deschide-o. Mai repede. - Bine. O fac.
- Asta? - Da. Aia.
Apasă. Așa.
Și?
Bine, aici te prezinți.
Iar
astea sunt trăsăturile pe care le cauți la un partener.
Apoi îl bifezi pe cel care îți place.
Dacă și el te bifează pe tine, vă potriviți.
După aia, depinde de tine dacă vrei să-l contactezi sau nu.
Ce zici?
Nu știu ce să zic.
Eu îi contactez prima.
După aia, ne scriem mesaje câtva timp.
Dacă văd că merită,
ieșim la un ceai.
Stai, chiar o folosești?
N-ai zis tu că ai început să te debarasezi de vechituri?
Păi, da.
Cu toții simțim nevoia să ne debarasăm de vechituri la 60 de ani.
Da, dar rămân amintirile.
Dar și amintirile încep să se șteargă.
Nici lucruri, nici amintiri.
Și totuși mai avem mult de trăit.
- Nu-i așa? - Da.
Care e speranța de viață a japonezelor?
Optzeci și opt de ani, nu?
Cam așa.
Înseamnă că trebuie să fim la curent cu noutățile.
Nu?
Noi întâlniri.
Noi emoții. Noi amintiri.
Suntem prea tinere ca să ne veștejim.
Păi...
Deci...
Nu, mersi.
CUM ÎNTÂLNIREA MEA CEA MAI URÂTĂ A DEVENIT CEA MAI FRUMOASĂ
Alo?
Gara Harajuku s-a schimbat complet!
Da?
Bine, vrei să te sun cum am stabilit?
Da.
Pari emoționată. Ești?
Normal că sunt!
Și-apoi, tu m-ai trădat.
Da, știu.
E numai vina mea. Dar, Natsuko, a fost hotărârea ta, știi bine.
Da, știu.
Și, chiar dacă e cald afară, nu comanda bere.
Serios? Nici dacă o să comande el?
M-ar pune pe gânduri un bărbat care comandă bere la prima întâlnire.
Natsuko, uneori ești încăpățânată,
așa că ai grijă.
Da. Aproape am ajuns. Nu uita să mă suni mai târziu.
Să fii sigură! Pa! Mult noroc!
Credeți că Natsuko o să se descurce?
Sper.
NATSUKO, 63 DE ANI ARTE FRUMOASE, LOCUIEȘTE LA TOKYO
Bine ați venit!
Bună ziua!
- Dna Kurata, nu? - Da.
Mă bucur să te cunosc. Sunt Hayami.
Și eu mă bucur să te cunosc.
Îmi cer scuze că am întârziat.
Nu-i nimic. Am ajuns eu prea devreme.
- Ia loc, te rog. - Bine.
Bună ziua! Bun venit!
- Cafea cu gheață, vă rog. - Imediat.
Îmi face mare plăcere să te cunosc.
Plăcerea e și de partea mea.
Înțeleg că ești foarte ocupată cu munca de curatoare.
Da, destul.
Am înțeles.
Tu te ocupi cu designul de interior, nu?
Sunt semipensionat zilele astea.
Ai lucrat și azi?
Din cauză că am ăsta? Nu.
Am luat cu împrumut de la bibliotecă niște materiale care îmi trebuiau.
Îmi cer scuze că v-am făcut să așteptați. Cafeaua dv. cu gheață.
Mulțumesc mult.
S-o beți cu plăcere.
Și azi e foarte cald.
Așa e.
- Ai alergat și azi? - Da.
- Sucul dv. - Mulțumesc.
Azi doar am alergat puțin în jurul casei.
Tot e impresionant. Pe unde alergi de obicei?
Pe lângă Palatul Imperial.
Aha, ești genul ăla de alergătoare!
Credeam că ne asemănăm când ți-am citit profilul.
Ești genul ăla de la Palatul Imperial?
E aproape de birou.
Pe mine nu mă deranjează praful, alerg oriunde.
Pe noroi, pe asfalt, pe oriunde. Normal, alternez tenișii.
Tu ce teniși folosești?
Teniși normali de alergat, recomandați la magazin.
Unii vânzători habar n-au ce fac.
Ți-ai putea face răni la picioare. Ești bine?
Momentan, da.
Trimite-mi o poză mai târziu, pot să-ți dau niște ponturi.
Poate nu se vede, dar am participat de două ori la maratonul din Tokyo.
Mamă! Grozav!
Hai împreună la următorul!
- Împreună? - Sigur. Te învăț eu.
Te rog.
- Îmi cer scuze. E de la serviciu. - Înțeleg.
Apropo, poți să alergi pe distanțe lungi?
Trebuie să alerg până la toaletă.
E aici, în spate.
Da!
Alo?
Cum merge?
Greu de spus.
Nu e vreun ciudat, nu?
Nu cred. Deocamdată.
Dar nu prea reușim să spargem gheața.
De ce?
De ce? Fiindcă n-am mai făcut așa ceva până acum.
Am înțeles.
Normal, te-ai măritat cu iubitul din facultate.
Poftim?
Stai, nu e adevărat.
Nu mai știi?
Când te-ai despărțit prima oară de soțul tău.
Ce e cu asta?
Păi...
Stai.
De-aia?
De ce-mi amintești de chestia aia?
Am greșit.
Mă rog, tu vorbește cu el.
Vorbește de parcă ai emana iubire prin buze.
Stai puțin. Vorbești în dodii.
E o stare de spirit.
Vrei să te mai sun?
Încă o dată, da?
De ce nu îi scrieți un mesaj?
O să-ți scriu.
Pa! Hai că te descurci!
Bine.
Vă distrați, șefa?
Pare să vă placă mai mult decât lui Natsuko.
Sunt distractive taclalele între fete.
„Taclale între fete”? Ce sunt alea?
Cum?
Nu se mai spune așa?
- Îmi cer scuze. - Nu-i nimic. Toate bune la serviciu?
- Da. - În regulă.
Apropo, am văzut filmul pe care mi l-ai sugerat în e-mail.
- Cum ți s-a părut? - Mi-a plăcut.
- Ce actor! - Song Kang-Ho!
Da, el! O grafică remarcabilă.
Nu-i așa?
Corect, te ocupi de design, de-aia ai remarcat asta.
Nu, nu mă compar cu tine.
Tu ești expertă în artă contemporană, nu?
Da, dar accept orice propunere de lucru.
Azi am împrumutat cărți despre Da Vinci, să pregătim următoarea expoziție.
Serios? Despre ce e vorba?
- Vrei să-ți arăt? - Sigur.
E cam greu.
- Poftim. - Da, chiar e.
Nu mai spune!
Da, gătesc, dar nimic special.
Acum învăț să fac pui cu curry. Ai auzit de el?
E la modă de multă vreme.
Până la urmă, am cumpărat vreo zece condimente.
Îmi place să încerc tot felul de rețete, chiar dacă greșesc.
E mai mult un experiment decât gătit.
Dar prietenilor mei le place.
Ție îți place curry-ul picant?
De obicei îl mănânc la restaurant.
Îți recomand Grey din Sancha. E cel mai bun din Tokyo, după părerea mea.
Sunt prieten cu proprietarul.
O halbă de bere, vă rog!
- Ce? - Imediat!
Continuă, te rog. Sancha?
Sancha? Cum?
Scuze. Eu nu beau alcool.
Știu, era în profil. O să beau singură. Nu mă lua în seamă.
Bine... Ce spuneam?
Despre curry, nu? Mi-am amintit.
Pentru mine, orice tip de gătit e un experiment, nu doar mâncarea cu curry.
Nu-mi place să urmez rețete.
Pentru mine, gătitul înseamnă creativitate.
Schimb aromele în funcție de cum mă simt.
Tu gătești, dră Ishii?
Da, gătesc.
Nu pari genul.
Să mai bem ceva?
Da, sigur.
- Scuzați-mă. Berea dv. - Mulțumesc.
Aș putea să beau o bere?
Sigur. O să beau și eu una.
Foarte bine.
Fiți amabilă!
Hwang Jung-min e minunat. Ți-l recomand.
Poate interpreta orice, de la un personaj fermecător la un gangster cu sânge-rece.
Numai o clipă.
Îmi cer scuze. M-a luat valul.
Nu, nu de-asta. Voiam să-mi notez.
Doar o secundă, te rog.
- Hwang Jung-myeon. - Nu, Hwang Jung-min.
Scuze, Jung-min.
Da.
Și cum se numea filmul?
Lumea nouă. Trebuie să-l vezi neapărat.
E un film noir. Îți plac filmele astea?
Da. Mă uitam des la filme noir din Hong Kong.
Bun! Să nu ratezi Asura.
Îți recomand și Odă tatălui meu.
- E mai degrabă o dramă umană. - Bine.
Sigur...
Futsalul are farmecul lui.
Fără supărare, dar cred că fotbalul e cel mai bun.
E cel mai bun joc de echipă...
Auzi? Ar trebui să încetezi să mai spui „eu”, „pentru mine” și „după mine”.
Îi tai tot cheful omului.
Poftim?
Să zicem că n-am fost compatibili.
O viață frumoasă!
- Scuze, răspund repede. - Nicio grijă.
Ia uite!
Bere!
- Da! - Da!
- Păi... - Da?
Mai ai puțin timp?
Da, nu mi-am făcut planuri.
Dacă vrei, știu un restaurant spaniol bun.
Ce zici să mergem acolo la cină?
Sigur.
Fantastic!
Dar e prea devreme.
Mergem la plimbare prin zonă?
Mi se pare o idee bună.
Mi-ar face plăcere. N-am mai venit în Harajuku de ani de zile.
Nici eu n-am mai venit aici de 20 de ani.
- Ți-l duc eu. - Nu, îl duc eu.
Pare greu.
Sunt obișnuită.
Atunci, facem cu rândul.
Tu duci asta prima.
Bine.
- Nu, nu cred că e pe acolo. - Ba sunt sigură că e pe aici.
Nu, cred că Penny Lane era puțin mai încolo.
Eu sunt sigură că e pe aici.
Dacă insiști, hai s-o luăm pe unde zici tu.
Haide!
Ce ciudat! Aș fi jurat că e aici.
S-o fi închis?
Nu, sunt sigur că e pe strada cealaltă.
Vino cu mine, te rog.
Bine.
Vezi? E aici.
Vai, ai dreptate!
Dar nu-mi aminteam să fie în capătul străzii.
Iar intrarea e complet diferită.
Așa e.
Dar cred că ăsta e.
Lucrurile se schimbă.
Ultima oară am venit aici acum 50 de ani.
Iar eu, acum vreo 40 de ani.
Nu pot să cred că încă mai există.
Da. Mă bucur nespus.
Și eu.
Și...
strada arăta așa?
Nu te poți baza mereu pe amintiri.
Înseamnă că orașul e încă dinamic și sănătos.
E un lucru bun.
De acord.
Putem spune că nu e din cauza vârstei.
Exact.
E rândul meu să duc rucsacul.
Nu, lasă.
Stai!
Eu cred că oamenii ar trebui să-și ducă singuri bagajele,
indiferent dacă sunt bărbați sau femei.
Am înțeles.
Hai să-l ducem împreună!
Poftim?
Ce e asta?
Nu era aici înainte, nu-i așa?
Da.
Mergem să ne uităm?
Da.
Cred că batem puțin la ochi.
Ai dreptate.
Păi, băteam la ochi și înainte.
Mă duc să mă uit puțin.
Te rog.
- Bună ziua! - Bine ați venit!
- Arată delicios. - Uitați-vă.
Bine ați venit!
- Scuzați-mă. - Da?
- O iau pe asta. - Pe asta?
- Da. - Costă 800 de yeni.
Mulțumesc.
- O folosiți acum? - Da.
Mulțumesc mult.
Îmi pare rău că a trebuit s-o cumperi pentru cărțile mele.
Nu, chiar îmi doream și eu una pentru cumpărături.
Am găsit una bună.
- Restul dv. - Mulțumesc.
Mulțumesc mult.
Ce bine miroase!
Sigur e miros de curry.
- El e, nu? - Da.
Bine ați venit!
Luăm ceva?
Da, sigur.
Pe care o doriți?
Cred că cei doi făceau ce făceam și noi.
Da, erau la prima întâlnire după o potrivire.
Păcat că el se străduia prea tare.
Crezi? Oare se străduia?
Mi-a amintit de o experiență urâtă a mea de acum 30 de ani.
O experiență urâtă?
Am fost traumatizată după o primă întâlnire.
După o căsnicie de zece ani, eu și soțul ne-am despărțit o vreme.
În acea perioadă, m-am dus la o întâlnire
cu un necunoscut. A fost un dezastru total.
Vorbea întruna numai despre el.
Ca tipul ăla. De fapt, nu, mai rău.
Încerca să mă întreacă în toate.
Nu cred. Și eu sunt bărbat și îți spun că era disperat.
Probabil era exuberanța tinereții.
Cum să-ți explic...
Mă îndoiesc că voia să te întreacă în toate.
Nu e și mai grav că n-o făcea intenționat?
Și cum s-a terminat între voi?
Spre sfârșit, m-a invitat la altă întâlnire.
Vezi? Te plăcea, așa că se sforța să-l placi.
În acest caz, a greșit complet strategia.
Dar să vezi ce s-a întâmplat după aia.
Avea bilete la o piesă de teatru și m-a invitat să merg cu el.
Era ultima reprezentație a unei companii teatrale
și era o piesă pe care țineam neapărat s-o văd.
Dar n-am reușit să fac rost de bilete bune,
așa că renunțasem la idee.
M-am frământat două zile.
Și?
N-aș fi suportat să-l mai văd o dată,
așa că l-am mințit că m-am împăcat cu soțul meu
și l-am refuzat.
L-ai mințit?
Da, sunt un om groaznic.
Când am văzut-o pe fata de lângă noi că i-o spune verde în față,
am rămas impresionată.
Iar eu, care nici nu știu să mint, am mințit ca să scap de situație.
Partea nostimă e că m-am împăcat cu soțul meu puțin după aceea.
Deși până la urmă am divorțat.
Și unde l-ai găsit pe tipul ăsta groaznic?
Ne scriam scrisori.
Cum s-au schimbat vremurile!
Revistele de cinema aveau anunțuri ale prietenilor prin corespondență, mai știi?
Voiam să cunosc pe cineva cu care să am ceva în comun.
Tovarăș de cinema.
Exact! Aia!
De unde o știi?
- Da. - Da.
Tovarăș de cinema. Câte amintiri!
Scrisorile erau minunate.
Avea un stil nepretențios, dar presărat cu expresii literare deosebite.
Și avea o caligrafie superbă.
Așa că am fost sigură că e un tip fantastic.
Dar, când ne-am văzut, tot încerca să pară mai presus de mine.
Am fost șocată.
M-am gândit: „Chiar tu ai scris scrisorile alea?”
Da, eu.
Eu sunt bărbatul despre care vorbești.
Poftim?
Bărbatul întâlnirii tale de coșmar
sunt eu.
Termină! Chiar era să mă păcălești.
Nu semeni deloc cu el.
Ne-am întâlnit la o intersecție, în fața băncii.
Semnul de recunoaștere era ultimul număr al revistei.
Te-am invitat la o piesă jucată de trupa de teatru Yume no Yuminsha, nu-i așa?
Scuze... Poftim?
Acum, că-mi amintesc,
cred că am vorbit prea mult.
Eram emoționat fiindcă tu erai curatoare.
Nu voiam să crezi că sunt un prostănac.
Erai atrăgătoare, așa că m-am lăsat dus de val.
Nu voiam să mă urăști.
Și, ce să vezi, tocmai asta s-a întâmplat.
Îmi...
Îmi pare nespus de rău.
Bănuiesc că vrei să pleci acum.
Nu, nu asta am vrut să spun.
Îmi pare rău că am fost așa nepoliticoasă și am spus lucruri îngrozitoare.
Am zis și că...
Am zis „groaznic” și „traumatizant”.
Era adevărat.
Dar n-o spui de față cu persoana respectivă.
Nu-i nimic. Nu știai.
Și îți sunt recunoscător.
După ce m-ai respins, am cunoscut-o pe răposata mea soție.
Iar eu m-am împăcat cu soțul...
și am avut bucuria unei fetițe.
Apropo,
în e-mail ziceai că ai vrea să vezi un spectacol de flamenco, nu-i așa?
Da.
Ai zis așa fiindcă te-am rugat eu.
Am început să folosesc aplicația de întâlniri pentru asta.
Cu Rocio Molina!
De unde ai făcut rost de biletele astea?
Am făcut tot posibilul să pun mâna pe ele.
Trebuia să merg cu o prietenă.
Dar ea și-a organizat o călătorie de afaceri în străinătate.
Așa că...
am încercat să caut pe cineva,
sperând să găsesc un nou prieten cu care să merg.
Adică...
Eu? Ești sigură?
Dacă ești de acord, da.
Mi-ar plăcea mult.
Aici e.
De fapt...
aici am venit noi doi acum 30 de ani.
Serios?
Tocmai mi-am amintit.
Vrei să mergem în altă parte?
Nu, hai să mâncăm aici.
N-am reușit să mă bucur de masă data trecută.
Îmi cer iertare!
Nu-ți face probleme.
Hai s-o savurăm de data asta!
Hai!
După tine.
CEA MAI BUNĂ ZI
Subtitrarea: Aurelia Costache
Redactor Robert Ciubotaru