‫אולריך‬
‫אני... ‬
‫הוא בורח!‬
‫מה הוא, לעזאזל?‬
‫על פי הרומן "הגריפון" מאת וולפגנג והייקה הולביין‬
‫הגריפון‬
‫בנזין‬
‫תשחררו אותי. ‬
‫תשחררו אותי, אמרתי!‬
‫איך זה ייתכן?‬
‫קדימה!‬
‫בני... ‬
‫אנחנו נלך הביתה... ‬
‫ונתאמן יחד. ‬
‫נתאמן קצת יחד. ‬
‫רק אתה ואני, טוב?‬
‫תשחרר אותי, ממו. ‬
‫ממו!‬
‫שחרר אותי, עכשיו!‬
‫מה אתה?‬
‫אתה לא מזהה אותי?‬
‫קדימה, תשחרר אותי. ‬
‫מארק!‬
‫מצית. ‬
‫אתה רוצה להיות כמו אבא שלי?‬
‫אני לא "כמו" אבא שלך. אני אבא שלך. ‬
‫מארק!‬
‫אתה לא מרגיש את זה?‬
‫מארק, מה אתה עושה? היי, בחייך. ‬
‫מארק... ‬
‫תשחרר אותי. מארק, בבקשה!‬
‫אני אבא שלך. ‬
‫אתה לא רוצה... ‬
‫מארק! מארק, עזור לי!‬
‫מארק!‬
‫מה... ‬
‫- זה כואב! -... אתה?‬
‫מאן-אית!‬
‫שמך מאן-אית?‬
‫אני מאן-אית!‬
‫אין לנו שמות!‬
‫איך אתה יודע כל כך הרבה על העבר שלי, ‬
‫על החלומות שלי ועל אבא שלי?‬
‫מאן-אית חש בטעם המחשבות שלך‬
‫וגורם לך לראות ולהרגיש דברים באופן מוחשי יותר מהמציאות עצמה. ‬
‫מי שלח אותך?‬
‫- לאן נעלם היצור המזדיין? - לשום מקום. ‬
‫הוא כאן עדיין. ‬
‫לא!‬
‫- לא. - צ'אנס אחרון. ‬
‫- לא! - מי שלח אותך?‬
‫- שלוש... - לא!‬
‫- שתיים... - אסור לי לומר. יהרגו אותי. ‬
‫- אחת... - הגריפון! הוא שלח אותי... ‬
‫הגריפון יודע שאנחנו כאן?‬
‫הוא יודע הכול. ‬
‫אנחנו חייבים ללכת עכשיו!‬
‫אבל למה?‬
‫למה הגריפון שלח אותך? כדי להרגיז אותי?‬
‫לא להרגיז. לעורר שנאה! הוא ניזון מהשנאה שלך. ‬
‫- אז הוא לא זקוק לדם שלנו. - הוא זקוק לקרב. ‬
‫הוא יודע שתילחם בו רק כי אתה שונא אותו. ‬
‫עכשיו תשחרר אותי. אמרתי כל מה שידוע לי!‬
‫הם הגיעו!‬
‫תשחרר אותי, בבקשה! אמרתי לך הכול. ‬
‫עמדנו שם... ‬
‫כשהדי-ג'יי התרסק על השולחן שלנו. קונגו!‬
‫זה הרמן, הדוב החום שלנו. ‬
‫איך הוא יצא מהכלוב שלו?‬
‫הרמן לא היה תוקפני מעולם. ‬
‫יש לנו אמצעי בטיחות קפדניים מאוד. ‬
‫אין לי הסבר לזה. אתה מוכרח להאמין לי. ‬
‫כן. בסדר. עדיין תצטרך לחתום כאן. ‬
‫אני צריך לדבר איתך. תוכלי לבוא איתי?‬
‫אדוני, אין כאן אף אחד. ‬
‫לא היינו מהירים מספיק. ‬
‫טוב... ‬
‫לסגת!‬
‫- רגע! - בואו נזוז. ‬
‫הם היו כאן זה עתה. ‬
‫אני מריח אותם עדיין. ‬
‫החלטתי היא סופית. ‬
‫תן לנו עוד זמן. רק עד השקיעה. אז נמצא אותם. ‬
‫החלטתי היא סופית. ‬
‫שמעת אותו. ‬
‫סליחה, אדוני... ‬
‫אפשר לשאול למה?‬
‫אני נשבע שאמצא אותם!‬
‫אני חושב שהם ימצאו אותנו. ‬
‫לסגת!‬
‫אשתי ברחה עם הילדים. ‬
‫הייתי לבד והתחלתי ליטול נוגדי דיכאון. ‬
‫בלסתי אוכל כל היום. זו הייתה תקופה קשה. ‬
‫ואז קיבלתי שיחת טלפון. ‬
‫אבא חטף את ילדיו בבית העלמין קרפלדן. ‬
‫ניסינו לעצור אותו... ‬
‫לא היה לנו סיכוי. ‬
‫ראיתי את קארל נשרף‬
‫ממש מול עיניי. ‬
‫אבל בבוקר למחרת, ‬
‫אחרי שכיבו את האש, ‬
‫גופתו נעלמה. ‬
‫לא נותר ממנה זכר. ‬
‫הוא נשרף כליל. ‬
‫לא, את לא מבינה. ‬
‫אחרי שרפה, תמיד נשאר משהו. ‬
‫אפר, עצמות, שיניים, אבזם חגורה. תמיד יש משהו. ‬
‫בלי יוצא מן הכלל. ‬
‫אבל קארל צימרמן נעלם לגמרי בשרפה. ‬
‫אפילו האפר שלו נעלם. ‬
‫אבל קברתי את כד האפר שלו. ‬
‫זה היה סתם אפר מהשרפה. ‬
‫ואז היה סיפור כיסוי. ‬
‫- מי אישר אותו? - תובע ציבורי... ‬
‫כן, כך עשיתי. ‬
‫נוגדי דיכאון‬
‫כן. ‬
‫- נדבר על הפרטים אחר כך. - אחזור אליך. ‬
‫אדוני התובע!‬
‫בנוגע לתיק של צימרמן... אדוני התובע. ‬
‫מה אתה רוצה?‬
‫עצור!‬
‫- עצור! - תניח אותו!‬
‫לא! הוא לא אנושי!‬
‫הוא לא אנושי!‬
‫השעיה. טיפול. קריירה הרוסה. כמעט מצאתי את עצמי בבית משוגעים. ‬
‫החקירה כולה נזנחה. ‬
‫מה היה שמו?‬
‫לא ידעתי את שמו, ‬
‫ואיש מעמיתיי לא זוכר אותו. ‬
‫אף אחד. מוזר, נכון?‬
‫אין תיק חקירה?‬
‫אין תיק חקירה. הכול נמחק. ‬
‫הכול הושתק. ‬
‫אם לא ירינו שם בדוב, ‬
‫אלא במפלצת ארורה כלשהי... ‬
‫אז לא הייתי משוגע גם אז, ‬
‫וגם מארק לא משוגע. ‬
‫השער בכנסייה. ‬
‫רבקה... ‬
‫הכרוניקל אצל רבקה. ‬
‫מה אני עושה כאן?‬
‫עמית מבית החולים התקשר אליי. ‬
‫מצאו אותך ללא הכרה במסיבה. ‬
‫אספתי אותך. ‬
‫מה קרה?‬
‫אירוע טראגי התרחש בקולנוע שלוספארק. ‬
‫הרמן, דוב שנמלט מקרקס "דאיקירי", ‬
‫תקף אנשים במסיבה בלתי חוקית בשעה 21:00 בערך. ‬
‫נכון לעכשיו, לא ידוע‬
‫כיצד הצליח הדוב להימלט מהכלוב שלו. ‬
‫המשטרה חוקרת אם פעילי זכויות בעלי חיים עומדים מאחורי זה. ‬
‫זה לא היה דוב. ‬
‫זה לא היה דוב!‬
‫כתוב בכרוניקל שהגריפון מתמרן אנשים. ‬
‫הוא משתמש ביצורים מגעילים, ערמומיים ומכוערים... ‬
‫- מאן-איתים! - מספיק!‬
‫לעולם אל תזכירי את הספר הזה שוב, ‬
‫וגם לא את העיט הגדול!‬
‫את מה?‬
‫את הגריפון. ‬
‫טוב? את הגריפון. ‬
‫לאן את הולכת?‬
‫לכי לחדר שלך. ‬
‫מארק זקוק לעזרה. ‬
‫טוב, אם את כבר לא מסוגלת להבדיל‬
‫בין פנטזיה למציאות... ‬
‫- מרפאת אטרניה, כאן תלה. - אני צריך אשפוז דחוף. ‬
‫ד"ר יורג פטרס, רישיון רופא 889623, קוד אישור 7. ‬
‫מה שם המטופל?‬
‫הלו, ד"ר פטרס? שם המטופל?‬
‫הלו?‬
‫העניין סודר. תודה. ‬
‫אני שונאת אותך!‬
‫מעתה והלאה נהיה יחד לנצח. ‬
‫כן, רגע. ‬
‫שני אנשים נהרגו. חמישה נפצעו. אחד מהם נפצע קשה. ‬
‫המשטרה חוקרת מי האחראי למסיבה הבלתי חוקית. ‬
‫- תודה. - הקולנוע נסגר ב-1992, ‬
‫והיה אמור... ‬
‫עצרו!‬
‫אנחנו נשארים כאן. ‬
‫תנוחו!‬
‫כולם, תנוחו!‬
‫הם חונים כאן ללילה. ‬
‫אני יכול לשמור ראשון ואתה תנוח. ‬
‫אני אשמור ראשון ואתה תנוח!‬
‫מה קרה?‬
‫שום דבר מיוחד, רק ריסקת לי את הראש. ‬
‫- זה לא היית אתה. - אבל חשבת שזה אני. ‬
‫- אז מה? - אני לא יודע, אולי זה ההסבר?‬
‫אתה מקשקש בלי הפסקה על גיבורי על. ‬
‫"תשתחרר, מארק!"‬
‫"תוציא את המקל מהתחת, מארק. " "פשוט תשחרר. "‬
‫עכשיו אתה יודע מה קורה. ‬
‫אני מצטער, ‬
‫אבל כשהזעם מגיע, ‬
‫אני נהיה אדם אחר. ‬
‫אדם שהיה כאן פעם. ‬
‫אני מקבל את ההתנצלות. ‬
‫נראה אותך מנסה להחטיף לי באמת. ‬
‫זה ייגמר אחרת לגמרי, ידידי. ‬
‫הייתי מרדן באגם. ‬
‫אני מצטער. ‬
‫לפעמים אני יותר מדי... ‬
‫שאפתן מדי. ‬
‫חשבתי שאם אתפוס את הפוסע בין עולמות, ‬
‫אולי אורשה לראות את אבא. ‬
‫אף אחד כמעט לא ראה את אבא פנים אל פנים. ‬
‫אפילו לא אתה?‬
‫זה לא תוכנן לי מעולם. ‬
‫אתה לא רוצה לראות אותו פנים אל פנים?‬
‫לא אמרתי את זה. ‬
‫מובן שאני רוצה לראות אותו, ‬
‫אבל אני לא כופה שום דבר. ‬
‫"עלינו לחיות את החיים‬
‫"לפי ראות עיניו של אבא. "‬
‫זמנך יגיע, יארמה. ‬
‫התאזר בסבלנות. ‬
‫בדיוק כמו בני האדם. ‬
‫הם צופים בנו שוב. ‬
‫תנהג במתינות, יארמה!‬
‫הם לא יודעים איך להיות נחמדים זה לזה. ‬
‫אוי, לא!‬
‫לאן לעזאזל הם לוקחים את הסלעים?‬
‫איך נמצא כאן את תומאס?‬
‫זה בלתי אפשרי. ‬
‫אחי, אתה רציני?‬
‫זה בלתי אפשרי. ‬
‫תראה מי מדבר. מר "המשטרה על הזין שלי, אעשה את זה לבד". ‬
‫- הכול אפשרי. - איך אתה מתכנן למצוא את תומאס?‬
‫הם כולם נראים אותו הדבר. ‬
‫באמצעות השיטה המוכחת. ‬
‫- סארן... - היכן הפוסע בין עולמות?‬
‫הוא כבר לא היה באגם, אדוני. ‬
‫לכן עליי לומר לגריפון... ‬
‫שנכשלת. ‬
‫אתה יכול לומר לו שהנער ידע שאנחנו באים, ‬
‫ושהוא כנראה עקב אחרינו לכאן. ‬
‫אבל כבר ידעת את זה, נכון?‬
‫אתה מכוער לא פחות משאר בני מינך, אבל חכם יותר מהם. ‬
‫- אם אתה אומר, זה כנראה נכון. - כן, ללא ספק. ‬
‫הגריפון תכנן הכול. ‬
‫- אז אני משוחרר? - כן. ‬
‫חכה. יש בחוץ דליים מלאים בבוץ זפת טרי. ‬
‫תגיד לתורוק להכין את המנהרה. ‬
‫אסור לתת לפוסע בין עולמות להימלט שוב. ‬
‫אני שונא את סארן!‬
‫חתיכת... ‬
‫בן אנוש... ‬
‫עם עור רך. ‬
‫אבא מינה אותו לאחראי על המכרות, ‬
‫לכן עלינו לציית לו. ‬
‫מהר. ‬
‫הם כאן!‬
‫אל תילחצו!‬
‫מה זה?‬
‫מה זה, לעזאזל?‬
‫מארק!‬
‫מארק, אני כאן!‬
‫נהדר, בנאדם!‬
‫מארק, כאן!‬
‫למכרה! קחו אותו למכרה. ‬
‫- למה אתה מחכה? לך לקחת אותו. - אני לא יכול. ‬
‫למה לא?‬
‫אני יכול לעבור לשם רק אם אני יודע איך המערה נראית מבפנים. ‬
‫אני צריך לראות תמונה בראש. ‬
‫איך הם הצליחו להכניס את הדבר הזה לכאן?‬
‫היינו מבחינים בהם. ‬
‫מה נעשה עכשיו?‬
‫נחכה לחשכה. ‬
‫זה ממש טירוף מה שאנחנו עומדים לעשות. ‬
‫אני יודע, אבל אין דרך אחרת. ‬
‫טוב. ‬
‫אני מוכן. ‬
‫נתראה בשער. אפתח לך אותו אחרי שאשחרר את תומאס. ‬
‫ואני מודה, "מטאליקה" הוא תקליט טוב. ‬
‫וגם "בלופנק". ‬
‫הנערים האנושיים!‬
‫מה קרה?‬
‫תתפסו אותו!‬
‫תתאזר בסבלנות! תורוק, לאחור!‬
‫לאבא יש תוכניות לנערים האנושיים‬
‫כאן במכרה. ‬
‫אנחנו נישאר כאן ונחכה. ‬
‫תומאס!‬
‫אני אוריד אותך משם. ‬
‫זו מלכודת!‬
‫אני יודע. אני אוציא אותנו מכאן. ‬
‫נכון... כן, נכון!‬
‫- אתה הפוסע בין עולמות. - כן, בערך. ‬
‫קדימה. ‬
‫תן לי את ידך. ‬
‫עצום עיניים. ‬
‫נהיה בבית עוד מעט. ‬
‫לעזאזל. ‬
‫למה זה לא עובד?‬
‫בוץ זפת! הוא בכל מקום. ‬
‫מה זה בוץ זפת?‬
‫יש לו ריח של חרא. ‬
‫זה באמת חרא של בעלי חיים מקומת הביצות. ‬
‫הוא משמש נגד המאן-איתים. ‬
‫האדים שלו סותמים להם את המוח במשך שעות. ‬
‫במשך שעות. ‬
‫הוא גורם להם לאבד את הכוחות שלהם... ‬
‫נראה שבוץ הזפת עובד גם עליך. ‬
‫נתנו לי את זה. ‬
‫הייתי אמור להיות הפיתיון שיביא ללכידתך. ‬
‫- למה? - אם הגריפון יהרוג אותך... ‬
‫הוא יספוג את הכוחות שלך, ‬
‫ואם הוא יוכל לעבור בין עולמות, ‬
‫הוא יוכל לעזוב את המגדל השחור, ‬
‫ואז העולם שלנו ייחרב. ‬
‫הוא יכבוש וישעבד אותו כפי שעשה למגדל השחור‬
‫ולכל עולם אחר שהוא הגיע אליו. ‬
‫כן. ‬
‫אני ד"ר פרנק, הרופא שמטפל במאיה הופמן. ‬
‫צר לי לבשר לכם‬
‫שאי אפשר לטפל בנזק המוחי שספגה. ‬
‫היא בחיים, אבל לא תתעורר לעולם. ‬
‫כן, אני מצטער מאוד. ‬
‫הוריה של מאיה הסכימו שתיכנסו להיפרד ממנה. ‬
‫אם אתם רוצים. ‬
‫היא בחדר שש בי. ‬
‫אז... ‬
‫בקרוב יבואו לתפוס אותנו. אנחנו צריכים להתכונן ללחימה. ‬
‫- תן לי לעשות את זה. - לא. ‬
‫כשהם ייקחו אותנו לגריפון, אני אצטרך להילחם, לא אתה. ‬
‫- תומאס, סמוך עליי. - מארק... ‬
‫מארק, לא!‬
‫מארק, אני מוכרח להילחם. ‬
‫מארק, אל תעשה את זה. ‬
‫הוא יביס אותך. ‬
‫אין לך סיכוי. ‬
‫מארק, הם באים. מהר!‬
‫יש אור למעלה. אנחנו יכולים לצאת. ‬
‫אני רוצה ללכת הביתה!‬
‫בוא ננסה שוב כאן. ‬
‫זה לא יצליח. ההשפעה נמשכת שעות. ‬
‫חייבים ללכת עכשיו. בוא!‬
‫ניקח את העגלה הזאת. ‬
‫אם נעבור את המדבר, נגיע לשער לפני שהם ימצאו אותנו. ‬
‫אי אפשר לפתוח את השער מבפנים. ‬
‫המטוטלת יכולה לעשות הרבה יותר. ‬
‫היא גם מפתח. ‬
‫אל תדאג. ניקח אותך הביתה. ‬
‫אנחנו הולכים הביתה. ‬
‫מארק!‬
‫מאחוריך!‬
‫יז... ‬
‫יזרייאל!‬
‫מארק!‬
‫היי... חכה. אנחנו הולכים הביתה. ‬
‫הביתה. ‬
‫בוא. ‬
‫אבא, עליי לומר לך שהגיע אלינו יתוש. ‬
‫מהמכרות. ‬
‫הפוסע בין עולמות... ‬
‫הוא נמלט שוב. ‬
‫יש לו חום. ‬
‫הוא חייב להחזיק מעמד. ‬
‫- השער במרחק שעתיים. - אפשר לשאול אותך משהו?‬
‫גם אתה מרגיש את הכעס, נכון?‬
‫מסורת משפחתית. ‬
‫הרגת פעם מישהו?‬
‫למה אתה שואל?‬
‫כי ככל שאני נותן לכעס לחדור אליי, ‬
‫אני מרגיש יותר כאילו אוכל להביס כל אחד. ‬
‫נתתי לכעס לשלוט בי מול המקורנן ההוא, ‬
‫וכשראיתי אותו גוסס על הקרקע, ‬
‫הרגשתי... ‬
‫את ההרגשה הכי טובה שהייתה לי אי פעם. ‬
‫אדוני!‬
‫תראה!‬
‫אמרתי לך, יש בך לוחם. ‬
‫אבל אני לא רוצה בזה. ‬
‫אני לא רוצה ליהנות מפגיעה באחרים. זה חולני. ‬
‫שטויות. זה קיים בכולנו. ‬
‫- כל צימרמן רוצה להילחם. - אבא לא רצה. ‬
‫- הוא התנגד לזה. - הוא היה פחדן. ‬
‫הוא נטש את בניו. ‬
‫פנימיית סנט ויטוס הלימודים מתחילים ביום שני‬
‫אני אפצה אותך. ‬
‫אני מבטיח. ‬
‫המטוטלת היא המפתח לשער. תן לי אותה. ‬
‫- עדיף שאפתח את השער בעצמי. - היי. ‬
‫- מה? - המגדל השחור שינה אותך. ‬
‫יש לי זכות לבעלות על המטוטלת. ‬
‫אני הבן הבכור, ‬
‫ואני עדיין אחיך הגדול. ‬
‫מתי בדיוק היית אחי הגדול?‬
‫כשלא דאגת לאימא?‬
‫כשהגיתי את הרעיון לחנות ואתה לא רצית לממש אותו?‬
‫או כשנעלמת למגדל השחור בלי לומר מילה?‬
‫תן לי את המטוטלת. ‬
‫היא מגיבה אליי. ‬
‫- זו חובתי להרוג את הגריפון. - היא מותאמת אליי. ‬
‫הבן האהוב על אבא. ‬
‫תן לי אותה. ‬
‫תן לי אותה!‬
‫לא תקבל אותה, תומאס. ‬
‫- לא תקבל אותה. - תפסיקו. ‬
‫תפסיקו!‬
‫אפשר להיכנס לרגע?‬
‫ערב טוב, ד"ר פטרס. ‬
‫יש לנו כמה שאלות לבקי. ‬
‫- היי, רגע אחד. - עצור... ‬
‫אנחנו חושבים שבקי שחררה חיית קרקס, ‬
‫- ואני צריך לגבות ממנה עדות. עכשיו. - זו בדיחה?‬
‫אני לא מתבדח אף פעם. ‬
‫תומאס?‬
‫ממו?‬
‫תומאס?‬
‫תומאס, איפה אתה?‬
‫ממו?‬
‫מארק!‬
‫אני כאן!‬
‫הכול יהיה בסדר. ‬
‫בבקשה, לא... ‬
‫עזור לי... ‬
‫צריך ללחוץ על הכוכבים בסדר מסוים. ‬
‫הראשון הוא הכוכב האדום, מאדים. ‬
‫כוכב חמה, צדק, ‬
‫ולבסוף, ‬
‫מרכז מערכת השמש. ‬
‫- השמש. - בדיוק. ‬
‫אבל כשלוחצים עליהם, ‬
‫זה מה שקורה... ‬
‫הנצח נע במעגלים. ‬
‫הכול חוזר על עצמו. ‬
‫מתחדש. ‬
‫אתה תילחם בי יום אחד, ‬
‫ותמות בדיוק כמו שאר השבט שלך. ‬
‫אז למה לחכות?‬
‫תילחם!‬
‫תשחרר את אחיך לפחות. ‬
‫מארק, עזור לי, זה כואב!‬
‫תשחרר אותו. ‬
‫תרגיש את השנאה. ‬
‫תשחרר אותו!‬
‫תן לה לחלחל. ‬
‫תשחרר אותו!‬
‫אתה כמעט מוכן. ‬
‫תשחרר אותו!‬
‫אל תהיה פחדן. ‬
‫לא!‬
‫- מארק. - מה?‬
‫אתה צריך להירגע. ‬
‫תעצום עיניים, ‬
‫תנשום נשימה עמוקה, ‬
‫תירגע, ‬
‫ותזכור... ‬
‫שנאה לא תביס שנאה. ‬
‫תן לגריפון להרגיש את השנאה של עצמו. ‬
‫תכעיס אותו. ‬
‫רק אז תוכל לשחרר את תומאס!‬
‫לא אילחם בך. ‬
‫לעולם. ‬
‫פחדן שכמוך. ‬
‫בגלל זה מארק רצה שתיתני לי את הספר. ‬
‫מארק יצר חידה שרק אני יכולה לפתור. ‬
‫כשמארק היה קטן, הוא אהב את הירח. ‬
‫הכול סבב סביב הירח, לא השמש. ‬
‫כאן וכאן... ‬
‫ממו. ‬
‫אנחנו הולכים הביתה. ‬
‫ואז... ‬
‫שם. ‬
‫מארק!‬
‫עכשיו!‬
‫הוא חוזר!‬
‫מהר!‬
‫ציוד לבעלי חיים קוטיאס‬
‫אבא, אני יודע שפצעיך חמורים, ‬
‫אבל המרגלים מדווחים שהגיע משלוח הסלעים האחרון. ‬
‫העבודה במכרה הושלמה. ‬
‫הכול מוכן למלחמה הגדולה‬
‫שתתרחש ברגע שתהפוך לפוסע בין עולמות. ‬
‫הינה מישהו שיוכל לעזור לך. ‬
‫זה יזרייאל, מנהיג ציידי העבדים. ‬
‫אם אבא שלח אותך לעולם בני האדם, ‬
‫מה תוכל לעשות למענו?‬
‫להרוג את כל יקיריו של הפוסע בין עולמות‬
‫עד שהוא יתעמת איתך, אבא. ‬
‫אני יודע שעשיתי טעות. כולם עושים טעויות. ‬
‫אתה היית התובע. ‬
‫היית אמור למחוק לכולם את הזיכרון, ‬
‫אבל הבחור הזה, ברקר, זוכר את זה עד היום. ‬
‫לא ברור למה זה לא השפיע עליו. ‬
‫אני רק אומר שכולם עושים טעויות, ‬
‫ואני אכפר על הטעות שלי. תאמר את זה לעיט הגדול. ‬
‫אני כבר לא ממונה עליך. ‬
‫אז מי כן?‬
‫אני ממונה עליך. ‬
‫טוב, אשתדל לקצר... ‬
‫אני טעיתי ואתם צדקתם. ‬
‫לא האמנתי לאבא שלכם או לכם, ‬
‫ואכזבתי אתכם. ‬
‫אשפזתי אותך וגזלתי לך שנים מהחיים. ‬
‫אני לא מצפה שתסלחו לי אי פעם, ‬
‫אבל כדאי שתדעו דבר אחד, ‬
‫מעתה והלאה, אם תזדקקו לי... ‬
‫אתמוך בכם. ‬
‫לא משנה מה יקרה. ‬
‫תמיד. ‬
‫אז... זה הכול. ‬
‫אם תצטרכו אותי, אני בחוץ. ‬
‫מה שלום הבנים שלך?‬
‫מארק יכול ללכת הביתה. ‬
‫תומאס צריך להישאר, אבל שניהם בסדר. ‬
‫יופי. ‬
‫אף אחד לא זוכר מה קרה. ‬
‫בקשר להאשמות הרצח נגד מארק, אני אטפל בהן. ‬
‫- אוף. - המיטות האלה מזעזעות. ‬
‫הייתי מעדיף שינגסו לי את האצבעות מאשר לבלות כאן שבוע. ‬
‫אתה מוכן לשתוק שתי דקות?‬
‫אני מוכן לנסות, אם תזיז את המרפק שלך. זה כואב. ‬
‫תמיד היו בינינו מחלוקות, ‬
‫אפילו בחנות, ובמסע שלנו עוד יותר. ‬
‫החטפתי לך בפרצוף, בעצם בפרצוף של הכפיל שלך, ‬
‫ונותרת לצידי. ‬
‫אחי, מה אתה רוצה ממני?‬
‫פשוט רציתי לומר... ‬
‫שאתה האדם האמיץ‬
‫והנאמן ביותר שאני מכיר. ‬
‫והחבר הכי טוב שלי. ‬
‫ו... ‬
‫תודה על הכול. ‬
‫לך להזדיין, ממו. ‬
‫- תביא לי פודינג. - שק לי בתחת!‬
‫אורקל מיקסטייפ‬
‫היי!‬
‫הכול בסדר?‬
‫לעזאזל!‬
‫אלה חדשות הערב... ‬
‫חדשות היום‬
‫גבירותיי ורבותיי, ‬
‫אין מקום לדאגה. מצד שני, יש צורך בהבהרה. ‬
‫שקיות המתנה לכאורה שנשטפו לחופי האי בורקום... ‬
‫היי, הגעתם ל"אורקל", חנות המוזיקה שלכם בקרפלדן. ‬
‫תשאירו הודעה אחרי ה... ‬
‫מארק, תענה, בבקשה. ‬
‫תן לי להסביר. ‬
‫הוא נישק אותי!‬
‫בבקשה, תענה כבר!‬
‫... אבל צוותי החוף בבורקום חוזים שפיכת חומרים רעילים‬
‫בימים הקרובים, ומתכוננים למצבי חירום. ‬
‫סיאטל, וושינגטון. קורט קוביין נחשב לקולו‬
‫של דור חסר ערכים, ‬
‫או של דור שמתקשה למצוא ערכים חדשים. ‬
‫הוא היה סולן להקת הרוק המפורסמת "נירוונה". ‬
‫הוא לא רצה להיות הקול הזה. ‬
‫השירים של "נירוונה" עסקו במערכות יחסים הרוסות, באלימות, ‬
‫בסמים ובתקווה אבודה. ‬
‫קוביין היה בן 27. ‬
‫אתמול הוא התאבד בירייה בראש. ‬
‫מוושינגטון, יוכן שווייצר. ‬
‫"הוא היה אדם רגיש, מקסים ומבריק מאוד... ‬
‫"לא התכונות המתאימות ביותר לכוכב רוק. "‬
‫כך אמר מחבר הביוגרפיה שלו, מייקל אזרד. ‬
‫מזג האוויר... ‬
‫תרגום כתוביות: עטר אברמסון‬
‫בקרת כתוביות: רינת זוהר-מנחם‬