Povestea de groază a lui Dolores Roach
EPISODUL 1 MI SE SPUNE MÂINI FERMECARE
TEATRUL BRITANNIA
CU FLORA FRÍAS
Bine, hai să mergem.
Și nu știu de câte ori ți-am spus că nu mă pot opri!
Dar o să-mi fie dor de tine.
DE LA PODCAST DESPRE CRIME LA THRILLER PE BROADWAY
Am fost obsedat de podcastul despre Dolores,
dar nu mi l-am imaginat așa.
- E un personaj atât de antipatic. - Aproape că înțeleg de ce a făcut totul.
- Aproape. - Dar i-ai dat atâta umanitate!
- Ai făcut-o o ființă umană. - Apreciez asta.
A trebuit să intru în pielea ei și să fac minuni.
Vă zic, chestia asta e foarte grea.
Abia aștept să termin cu ea!
Ce? E tot mai populară.
În fiecare zi văd 20 de chestii online despre asta.
Ai văzut chestia cu cafeneaua din Taipei care servește găluști din carne umană?
Da! Și măduva umană din bistroul ăla din Paris?
- Trebuie să fie din cauza ei, nu? - Adevărat.
- Adevărata Dolores e încă în libertate. - Nu.
A venit mașina. Vii la petrecere?
Dacă merg la petrecere? Desigur, doar să spăl sângele ăsta.
- Felicitări! - Ai fost genială.
- Ne vedem. - Mulțumesc.
- Mulțumesc. Ne vedem mai încolo. - Te iubesc!
- Pa. - Și eu te iubesc. Pa!
FOSTĂ FALSĂ MASEUZĂ, ESCROCHERIE CANIBALĂ
Nu te speria. Sunt eu.
Nu sunt monstru, cum mă faci tu să par.
Sunt la fel ca tine,
dacă totul ar fi mers prost.
Credeam că ești...
Moartă? Știu că ai crezut. Ar fi destul de convenabil pentru tine.
Pentru că-mi rostești numele peste tot, făcându-mă celebră
doar din motive greșite.
Faci bani pentru toți,
mai puțin pentru mine.
Ce s-a întâmplat cu mâna ta?
Mâna mea? Parcă ai „intrat în pielea mea”.
Ai ratat partea asta la cercetare?
O să mă omori?
Nu.
Mai rău.
O să-ți spun chestii pe care n-ai să le poți uita,
chestii de care n-o să poți scăpa.
Iar apoi...
o să mă ajuți.
- O să te ajut? - Da.
Cum?
Spunând povestea cum trebuie.
FOSTĂ FALSĂ MASEUZĂ IDENTIFICATĂ ÎN ESCROCHERIE CANIBALĂ
Fiindcă, vezi tu,
n-am fost niciodată sociopată însetată de sânge, așa cum spun oamenii.
Eram o tipă din Washington Heights.
Washington Heights mi-a oferit cândva cei mai buni ani din viața mea.
Mai știi anii de după 11 septembrie, toți voiau să se unească, să se iubească.
Dar încă mai era mandatul lui Giuliani, știi? Și municipalitatea ne vâna îndârjită
pe unii dintre noi.
Uite casa ta din Hoboken, iubito.
Dominic era regele cartierului.
- Bine. Ai clienți? - Da.
Și în acei cinci ani eu am fost regina lui.
L-am iubit atât de mult încât aș fi făcut orice pentru el.
Și am făcut.
Antonio? Ești aici?
Rămâi acolo, te rog.
Dominic a zis că tipul cumpără multă iarbă...
Nu mișca! Mâinile sus!
Dominic Arfonso!
Nu am auzit de el.
Dominic? Dominic, poți...
Ne pare rău. Numărul a fost decuplat...
Dacă ascultați această înregistrare...
- Ne pare rău. Numărul a fost... - Dominic?
- ... decuplat. - Dominic!
M-au ținut închisă 16 ani.
Șaisprezece ani în închisoarea statală New York
pentru posesie cu intenție de vânzare și atacarea unui polițist.
Șaisprezece ani într-o celulă cu o maseuză fără mâini din Philly,
iubita mea Tabitha.
Și apoi, într-o dimineață din 2019,
mi-au dat înapoi hainele pe care le purtam când m-au săltat.
Mi-au dat 200$ și un bilet de tren.
M-au dus la gară de parcă îmi făceau o favoare.
Afurisiții ăia din suburbii credeau că poate am meritat ce-am primit.
Acesta este trenul spre Grand Central. Biletele la control.
- Biletul. - Da, îl am.
- Poftim. - Asta e chitanța ta.
Scuze.
Prima oprire în Manhattan, Harlem, Strada 125.
Doamne, New Yorkul meu.
Am pornit spre nord,
spre singurul loc unde mai puteam găsi un pat. Nu mai aveam nicio rudă.
Părinții mei au murit când eram în liceu. După aia m-a luat Dominic la el.
Știu că trebuie să aibă pe altcineva, dar l-am acoperit 16 ani.
Îmi datorează un loc unde să stau.
Iată! Washington Heights.
Ce naiba?
E modernizat.
Bine, nu cu totul.
Dacă cel care mi-e cel mai apropiat nu e aici, am nevoie de un miracol.
Ce naiba e porcăria asta?
Da?
Salut. Dominic e acolo?
Cine?
Dominic mai locuiește aici?
Nu-l cunosc, îmi pare rău.
Alo!
Când aveam 20 de ani nu mă deranjau cinci etaje.
Bună.
Bună, uite, îmi pare rău.
Am locuit aici, nici eu n-aș fi lăsat pe nimeni să intre.
Știu că nu se face, dar am lipsit
din țară, am fost plecată 16 ani
și mă rog ca iubitul meu să mai locuiască aici,
sau poate știi... Bună.
- Bună, mulțumesc. - Nu știi unde este iubitul tău?
Cred că nu mai este iubitul meu.
- Iubito? Ce... - E în regulă.
- Mă ocup eu. - Îmi pare rău. E atât de jenant,
dar ai un tampon?
Sau orice altceva. Vreau doar să nu las pete de sânge pe hol.
Nu.
- Intră. - Mulțumesc.
Găsești sub chiuveta din baie.
Placa din spatele toaletei. Te rog, Doamne!
Ai lăsat o martoră a lui Iehova în casă?
La naiba! Haide!
Da!
La naiba! Da!
Trebuia să știu că s-au dus toți, nu sunt proastă,
dar trebuia să văd cu ochii mei.
Uite casa ta din Hoboken, iubito.
M-a lăsat să putrezesc.
Singura persoană pe care o mai aveam pe lume.
Ce naiba... M-ai lăsat să putrezesc!
M-ai lăsat să... putrezesc. Doamne!
- Hei, ești bine? - Da, sunt bine. Sunt în regulă. Mersi.
Nu sunt bine.
- Poate găsești în altă parte... - Îmi pare rău, a fost un mic incident.
Când v-ați mutat aici?
În casa asta?
În iunie anul trecut.
Știți cine locuia aici?
Nu.
Și proprietarul? Îmi puteți da numărul proprietarului?
- Nu. Clădirea a fost vândută acum un an. - Da.
- E alt proprietar acum. - Bine.
Nu te putem ajuta.
- Bine. - Îmi pare rău.
Sper că nu v-am dat emoții.
Chiar nu vreau să fiu așa.
Bună, sexoaso!
Nu vorbești cu mine? Voiam să te ajut.
Pe cine cauți?
- Îl caut pe Dominic. - Dominic? Care Dominic?
Dominic Arfonso.
Nu te-am mai văzut pe aici.
Ei bine,
am trăit aici cinci ani cu Dominic.
- O spui de parc-aș ști cine naiba e. - De ce m-ai întrebat?
Făcea legea în cartier și nu lăsa pe nimeni care lucra pentru el
să umble cu bani la vedere, cum ai făcut tu. Te-am văzut.
Fă-mi o favoare, nu-mi sufla fumul în față, te rog.
Deci ești afurisită?
- Ce? - Ești o afurisită.
Hei! Nu-mi da un motiv să mă întorc azi la pușcărie.
Nu mă ispiti, dobitoc idiot!
La naiba, târfă! Ai vrut să-mi dai foc!
- Ce naiba ai? - Du-te naibii, idiotule!
Nimeni nu îndrăznea să se pună cu mine pe aici, dar acum?
Totul s-a dus.
Mai puțin...
Ca un miraj în deșert.
Afurisitul de Empanada Loca!
La naiba!
Nici tu nu mă vezi? La naiba!
Doamne!
Îmi pare rău, domnișoară. Ești bine?
„Domnișoară”? Tata îmi spunea așa.
Al meu îmi zicea „tinere” doar când dădeam de necaz.
Nu m-ar deranja să dau de necaz dacă aș putea să-l văd.
Cunosc sentimentul.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
Bun-venit la Empanada Loca. Avem o ofertă specială, trei la cinci dolari.
Doamne!
La naiba, nu degeaba îi zice Empanada Loca.
Pot să te ajut?
Da, scuze. Doar...
E primul loc care încă mai e aici și e fix la fel!
- Știu, e foarte trist. - Nu! Dumnezeule!
Oamenii stăteau la coadă aici până după colț.
Mi-a fost dor de locul ăsta.
Drăguț.
La naiba, fată, ești înaltă. Ai putea fi model.
Uite-o! E favorita mea. Asta. Guava și brânză.
Îmi place asta. Îmi dai una?
Bine, 1,85$.
- Poftim. - Nu pot schimba 50.
- Bine. - Măcar e reală?
Da. Mi-au dat 200$ în bancnote de 50.
Asta e tot ce am. Chiar nu poți?
Îmi pare rău.
Politica firmei.
Pe bune?
Vreau să mă bag într-o gaură și să mor,
dar nu am nici măcar o gaură.
Dolores Roach?
- Luis? - Sfinte Sisoe!
- Tu ești! - Louie, ești matur!
Doamne! Dolores Roach în carne și oase.
A trecut o veșnicie, mami. Și tu... Mami, nu ai îmbătrânit nici o zi.
Nellie, eu și doamna asta frumoasă ne știm de mult.
- Bine. - Nu-ți face griji pentru nimic.
Te ajut. Știi că ai acces VIP la Empanada Loca para siempre.
- Haide. Vente! Hai să mergem! - Doamne! Mulțumesc.
Mândria și bucuria mea...
Guava cu brânză.
Aceeași rețetă secretă de când a deschis tata aici, în '87.
Îmi pare foarte rău.
- Am uitat să te avertizez că sare. - Da.
- Asta nu e ziua mea bună. - Haide.
- Când ai ieșit? - Azi-dimineață.
Tocmai ai ieșit azi-dimineață?
Și...
Ai venit direct aici?
Știu.
- Ei bine, cred că m-am gândit... - Ei bine, crezi?
- M-am gândit... - Te-ai gândit... Ce te-ai gândit?
... că pot să stau la Dominic.
Dominic?
- Știi unde este? - Vreau să spun...
Nu l-am văzut pe Dominic de când te-am văzut ultima dată.
- Pe bune? - Da.
Știi unde este?
Nu. De asta te-am întrebat,
- ... fiindcă nu știu. - După ce te-au închis,
am auzit că a făcut atac de cord.
- Dumnezeule! Ce? - Am auzit și că s-a mutat în Oregon,
să cultive iarbă. Zvonuri, nimeni nu știe ce spune.
Se știe doar că nu e aici.
La naiba!
- La naiba! - Hei! Cálmate! E în regulă.
Nu, nu e în regulă! Am dat 16 ani din viață pentru a-i proteja curul!
Acum locuiesc niște puști în apartamentul nostru.
Și toți banii noștri au dispărut, tot ce am economisit în cinci ani!
- Și nu am nimic, Luis. - Ești la vreun centru sau o...
„Centru”? La naiba, aș vrea eu!
- Ai supraveghetor? - Nu sunt eliberată condiționat.
Am „îndeplinit cerințele maxime ale sentinței determinate”.
Înfige o furculiță în mine, sunt gata!
La naiba!
Hei!
Partea bună e
- ... că n-o să faci teste pentru droguri. - Ce? Teste?
Nellie!
Ocupă-te de clienți.
- Bine. - Vino. Încă mai locuiesc în subsol.
La naiba, așa e! Trăiește sub magazin.
Îmi amintesc locul ăsta.
Unde e taică-tău? Tot el e șeful?
Nu, a murit acum câțiva ani. L-au lăsat rinichii.
Îmi pare rău, Luis.
- Chiar îmi plăcea mult tipul. - Apreciez asta.
Șaisprezece ani furați pentru iarba asta.
Să vedem!
Specia asta se numește Sour Apple Pop.
Este o... La naiba! Scuze.
- Stai așa! Te ajut. - Doamne!
Nu-ți face griji, te ajut eu.
Cred că plămânii mei și-au pierdut antrenamentul.
- La naiba! - Ce s-a întâmplat?
Iar nu curge apă. Îmi pare rău, fată!
Clădirea asta afurisită a fost vândută acum câteva luni
și noul proprietar se joacă cu apa și alte chestii.
Ești hărțuit?
- Nu. - Trebuie să te muți?
Nu. Sunt bine, am contract de închiriere.
Iarba asta e al naibii de tare!
Da, e dintr-aia de uz medicinal.
Încă nu poți cumpăra legal în New York, așa că l-am găsit pe albinosul ăsta.
Își ia marfa de la un dispensar din Colorado.
Glumești? Și afacerile cu droguri s-au modernizat!
- A revenit apa. - Doamne! Ce?
Mulțumesc.
Jur pe Dumnezeu,
- ... o să-l ucid pe tip. - Pe cine?
Noul proprietar este un dobitoc!
S-a mai schimbat proprietarul aici, dar n-a valorat niciodată mai mult
decât am plătit. Acum, zona asta
e la modă, la naiba!
Cât de spart e?
Cât de spartă sunt eu?
Ăsta a fost magazin de empanada când m-am născut și o să fie când mor!
Tipul pare dus cu pluta, ca tata la al doilea whisky.
- Ca și atunci, nu am unde să merg. - Nu poți avea...
Doamne, ce e cu tine?
Ce? Ce faci... Haide. Nu!
- Doamne! - Mă furnică.
- La naiba! - Să ne așezăm, bine? Relaxează-te.
Chestia asta e tare.
- Cred că am un atac de panică. - Bine.
- Am un atac de panică. - Nu, respiră. Doar respiră!
Ai umerii tensionați.
- La fel ca gâtul. - Da.
- Ce? - Mâinile tale.
Cum de te pricepi atât de bine?
Omule, de un deceniu fac masaje ca să primesc ceva de la magazin.
Și am fost închisă cu niște târfe furioase.
Dar toate se înmuiau în mâinile mele.
- Îmi ziceau „Mâini Fermecate”. - Dolores Mâini Fermecate.
M-am gândit că aș putea face asta pe bune.
Să fiu maseuză pe bune, știi?
Da, sună uimitor, D. Ai un plan.
Planul meu era să-l găsesc pe Dominic, fiindcă îmi datorează un loc unde să stau.
- Măcar atât îmi datorează. - Dă-l naibii!
D, de ce nu... Poți să stai aici.
Serios?
Fiindcă, nu te mint,
când am văzut canapeaua, m-am gândit că aș putea să stau aici în noaptea asta.
- Nu, camera lui taică-meu e goală. - Chiar și pe podea. Nu-mi pasă.
- Este goală. Am încercat să o închiriez. - Am 200$.
- Nu știu cât o să-mi ajungă. - Nu-ți cer bani.
- Promit că-mi găsesc slujbă rapid. - Nu, stai. Termină!
- Îmi găsesc job. - Dolores, termină!
Bine?
Poți sta în camera aia cât vrei.
Îți dau și de mâncare. Și iarbă.
Nu... glumesc. Sau nu.
Mi-ar plăcea să fii prin preajmă, Dolores.
Mulți au plecat.
Chiar mă lași să stau aici o vreme pe gratis?
Nu te „las”,
te rog s-o faci.
De ce ai face asta pentru mine?
Mi-e dor de tine, Dolores Roach.
M-am gândit mult la tine.
Dacă aș avea alte variante, asta m-ar putea îngrozi.
Singură, cu ușa încuiată, fumată.
Este un miracol.
E dormitorul în care a murit bătrânul lui Luis,
dar mă simt destul de în siguranță aici jos.
Oarecum în siguranță.
Cu cămășile și chestiile vechi ale tatălui lui Luis.
Și mă ghemuiesc
gândindu-mă la Tabitha,
fiindcă este prima mea noapte fără ea după al naibii de mult timp.
Și mă gândesc
la Dominic,
iubirea vieții mele.
La tatăl lui Luis, care a murit împăcat în camera asta.
Habar nu aveam câți oameni aveau să mai moară în acea cameră,
poate nu așa de împăcați.
Flora, vii la petrecere?
Da.
Ne vedem acolo.
Bine.
Ești o ascultătoare foarte bună.
Subtitrarea: Anca Tach