ЖАХІТТЯ ДОЛОРЕС РОАЧ
СЕРІЯ 1 ВОНИ НАЗИВАЛИ МЕНЕ «ЧАРІВНІ РУКИ»
ТЕАТР BRITANNIA
ДОЛОРЕС РОУЧ
У ГОЛОВНІЙ РОЛІ ФЛОРА ФРІАС
Гаразд, ходімо.
Не знаю, скільки разів я казала тобі, що я не можу спинитися!
Але я сумуватиму за тобою.
Від подкасту до трилера на Бродвеї
Я був одержимий кримінальним подкастом про Долорес,
але не міг собі уявити такого.
- Вона такий неприємний персонаж. - Я майже розумію, чому вона це зробила.
- Майже. - Ти додала їй людяності.
- Ти зробила її справжньою. - Мені це до душі.
Мені довелося залізти в її тіло, щоб витягти кролика з цього капелюха.
І дозвольте дещо сказати, це дуже складно.
Я майже готова попрощатися з нею.
Попрощатися? Та це ж сенсація.
Немає дня, щоб я не побачила 20 постів про це.
Ви бачили, що в кафе в Тайбеї подають пельмені з людського м'яса?
Саме так! А людський кістковий мозок у паризькому бістро?
- Це ж її рук справа, так? - Точно.
- Справжня Долорес досі не тут. - Ні.
Машина тут. Їдеш на вечірку?
Чи їду я на вечірку? Звісно, тільки маю змити цю кров.
- Вітаю! - Ти була така блискуча.
- Побачимося. - Дякую.
- Дякую. До скорого. - Люблю тебе!
- Бувай. - І я тебе. Бувай.
ШАХРАЙКА-МАСАЖИСТКА І КАНІБАЛІЗМ
Не лякайся. Це тільки я.
Я не той монстр, яким ти мене виставила.
Я така, якою була б ти,
якби все зійшло на пси.
Я думала, ти...
Мертва? Знаю, що ти так думала. Це було б дуже зручно для тебе.
Бо ти тріпаєш моє ім'я, робиш мене відомою
не з тих причин.
Приносячи гроші всім,
окрім мене.
Що сталося з твоєю рукою?
Моєю рукою? Я думала, ти «залізла в моє тіло».
Ти пропустила це у своїх дослідженнях?
Ти мене вб'єш?
Ні.
Гірше.
Я розповім тобі лайно, про яке ти ніколи не дізналася б,
лайно, яке не зможеш змити.
А потім
ти мені допоможеш.
- Я допоможу тобі? - Так.
Як?
Розкажеш усе правильно.
ШАХРАЙКА-МАСАЖИСТКА В АФЕРІ З КАНІБАЛІЗМОМ
Бо, розумієш,
я ніколи не була голодною до крові соціопаткою, як про мене кажуть.
Я була дівчиною з Вашингтон-Гайтс.
Вашингтон-Гайтс був кращими роками мого життя.
Пам'ятаєш роки після 11 вересня, коли всі намагалися триматися купи?
Але ще це були часи Джуліані, знаєш? І місто жорстоко розправлялося
з деякими з нас.
Це твій будинок у Гобокені, мала.
Домінік був королем наркоти.
- Гаразд. У тебе є клієнти? - Так.
І протягом тих п'яти років я була його королевою.
Я так сильно кохала того чоловіка, що зробила б для нього будь-що.
І я зробила.
Антоніо? Ти тут?
Там і стій, прошу.
Домінік казав, він хоче купити купу товару.
Замри. Руки вгору.
Домінік Арфонсо!
Ніколи не чула про нього.
Домініку? Домініку можеш...
Вибачте. Ви набрали відключений номер...
Якщо ви чуєте цей запис...
- Вибачте. Ви набрали відключений... - Домініку?
- номер. - Домініку!
Мене тримали під замком 16 років.
Шістнадцять років у виправній колонії штату Нью-Йорк
за умисне володіння та напад на поліцейського.
Шістнадцять років у камері з безрукою масажисткою з Філі,
моєю Табітою.
А потім одного ранку 2019-го
вони віддали мені одяг, у якому я була тоді.
Дали мені 200 доларів з нагоди звільнення і квиток на потяг.
Вони викинули мене так, ніби роблять мені послугу.
Ці заміські мудаки, певно, вважали, що я заслуговувала на це.
Це поїзд до Великого центрального. Квитки.
- Квитки. - Так, у мене є.
- Ось. - Це ваш чек.
Вибачте.
Перша зупинка на Мангеттені, Гарлем-125 вулиця.
О боже, мій Нью-Йорк.
Тож я почала йти на північ
до єдиного місця, де могло бути ліжко для мене. Родини в мене не лишилося.
Мої батьки померли, коли я вчилася в школі. Опісля мене взяв Домінік.
Я знала, що він мав уже переїхати, та я захищала його зад 16 років.
Він завинив мені житло.
І ось ми тут. Вашингтон-Гайтс.
Що за чорт?
МІСЬКА ЙОГА
Тут стало люксово.
Гаразд, не зовсім люксово.
Якщо тут не буде хоча б тієї віддаленої родиною, мені треба диво.
Що це за лайно?
Слухаю?
Привіт, вітаю. Домінік тут?
Хто?
Домінік досі живе тут?
Я його не знаю, вибачте.
Агов?
У 20 років не помічаєш п'ять сходових маршів.
Привіт.
Привіт, так, мені шкода.
Я тут жила раніше і ніколи б нікого не впустила.
Це непристойно з мого боку, та я щойно приїхала
з села, і мене не було тут 16 років,
і я молюся, щоб мій хлопець досі жив тут,
або щоб ви сказали... Привіт.
- Привіт, дякую. - Ви не знаєте, де ваш хлопець?
Думаю, він мені більше не хлопець.
- Люба? Що... - Усе гаразд.
- Ні, так. - Знаєте, вибачте. Так соромно,
але у вас є тампон?
Чи хоч щось. Я намагаюся не поливати кров'ю підлогу.
Ні.
- Заходьте. - Дякую.
Вони там, під умивальником.
Плитка за туалетом. Будь ласка, Боже.
Ти впустила свідка Єгови?
Дідько. Ну ж бо.
Так!
Дідько. Так.
Я мала знати, що все зникло, я не дурна,
але мала побачити сама.
Це твій будинок у Гобокені.
Він залишив мене гнити.
Єдина людина, яка в мене лишалася у світі.
Дідько... Ти в біса лишив мене гнити!
Ти лишив мене в біса... Ти в біса лишив мене гнити. О боже.
- З вами усе гаразд? - Так, усе гаразд. Дякую.
Нічого не гаразд.
- Може, ви знайдете деінде... - Вибачте, невеличка проблема.
Коли ви переїхали сюди?
У цю квартиру?
Минулого червня?
Ви знаєте, хто тут жив?
Ні.
А як щодо власника, можна мені його номер?
- Ні. Будівлю продали рік тому? - Так.
- Зараз інший власник. - Гаразд.
Не можемо допомогти.
- Гаразд. - Вибачте.
Сподіваюся, я не потурбувала.
Я не хочу бути такою людиною.
Гей, сексі-крихітко!
Не поговориш зі мною? Я можу тобі допомогти.
Кого ти шукаєш?
- Я шукаю Домініка. - Домініка. Якого?
Домініка Арфонсо.
Я тебе тут ніколи не бачив.
Ну,
я прожила тут п'ять років з Домініком.
- Ти так кажеш, ніби я знаю, хто це. - То нащо ти мене спитав?
Раніше він тут керував і не дозволяв тим, хто на нього працював,
брати готівку, як ти щойно зробив. Я тебе бачила.
Зроби мені кляту послугу, не видувай дим мені в обличчя, будь ласка.
То ти сучка?
- Що? - Ти сучка.
Гей! Не дай мені приводу повернутися сьогодні до в'язниці.
Не спокушай мене, клятий мудаче.
Лайно, сучка! Ти намагалася мене підпалити!
- Що з тобою в біса не так? - Пішов ти, тупа дупо.
Ніхто раніше не наважувався чіпати мене тут, але зараз?
Усе минуло.
Окрім...
Як міраж у пустелі.
Клята Empanada Loca!
Дідько!
І ти мене тут не бачиш? Лайно. Дідько!
Боже!
Перепрошую, юна леді. Усе гаразд?
«Юна леді»? Мій тато так мене називав.
Мій мене називав «паничем», коли шпетив.
Хай би шпетив, аби тільки побачити його.
Я знаю це відчуття.
- Дякую. - Будь ласка.
Ласкаво просимо до Empanada Loca. Є спеціальна пропозиція за 5 доларів.
О боже.
Дідько, місце називається Empanada Loca не просто так.
Я можу вам допомогти?
Так. вибачте. Просто
це перше місце, яке досі тут, і воно збіса таке саме!
- Знаю, це так сумно. - Ні! О боже.
Сюди люди стояли в черзі завдовжки з квартал.
Я скучила за цим місцем.
Мило.
Дідько, дівчино, ти висока. Маєш бути моделлю.
Ось. Це мої улюблені. Ось ці. Гуава й сир.
Люблю їх. Можна мені одну?
Гаразд, 1,85.
- Прошу. - Я не можу розміняти 50.
- Гаразд. - Вони взагалі справжні?
Так, справжні. Вони дали мені 200 по 50.
Це все, що в мене є. Дійсно не можете?
Вибачте.
Правила.
Серйозно?
Я хотіла заповзти в нору й померти,
але в мене навіть нори не було.
Долорес Роуч?
- Луїс? - Святий боже!
- Це ти! - Луї, ти виріс!
О боже! Долорес Роуч у плоті.
Минула вічність, мамі. І йо, ти... Мамі, ти не постаріла й на день.
Нелі, ця прекрасна леді тут, і так, я її знаю.
- Гаразд. - Не хвилюйся ні про що.
Усе готово. Ти знаєш, що в тебе є довічний ВІП-доступ в Empanada Loca.
- Уперед! Ну ж бо! Ходімо! - Боже. Дякую тобі.
Моя гордість і радість тут...
Моя гуава і сир.
Той самий таємний рецепт з тих пір, як батьки відчинили це місце у 87-му.
Вибач, прошу, вибач.
- Забув попередити про зону з бризками. - Так.
- Це не мій день. - Та ну.
- Коли ти вийшла, до речі? - Цього ранку.
Ти вийшла тільки цього ранку?
І ти...
Ти повернулася сюди?
Я знаю.
- Ну, думаю, я чекала... - Ну, ти думала?
- Я чекала... - Ти чекала... Чого ти чекала?
...що лишуся в Домініка.
У Домініка?
- Ти знаєш, де він? - Тобто...
Я не бачив Домініка з тих пір, як і тебе.
- Серйозно? - Так.
Ти знаєш, де він?
Ні. Тому я й питаю тебе,
- я не знаю. - Коли ти сіла,
я чув, що в нього інфаркт.
- Боже мій. Що? - Також я чув, що він переїхав до Орегону
для роботи на плантації трави. Ніхто не знає, що каже.
Просто знають, що тут його немає.
Чорт забирай.
- Чорт забирай! - Гей! Спокійно, дівчинко! Усе гаразд.
Ні, не гаразд! Я витратила 16 років життя, щоб захистити його зад!
А тепер у нашій квартирі живуть ті діти.
І всі мої гроші зникли, усе, що я відклала за п'ять років!
- І в мене нічого немає, Луїсе. - Ти в якомусь реабілітаційному центрі...
Реабілітаційному? Якби.
- Є офіцер для зустрічей? - Ні, немає.
Я «виконала максимальні вимоги мого визначеного покарання».
Устроми в мене виделку, це кінець.
От лайно.
Йо.
Із хорошого,
- ти не маєш здавати тест на наркотики? - Що? Тест?
Йо, Нелі!
Простеж за клієнтами.
- Гаразд. - Ходімо. Я досі живу у підвалі.
От лайно, це правда. Він живе під пиріжковою.
Я пам'ятаю це місце.
Де твій тато? Він досі місцевий супергерой?
Ні, він помер кілька років тому. У нього відключилися нирки.
Співчуваю, Луїсе.
- Він мені дуже подобався. - Я це ціную.
Шістнадцять вкрадених років за рослину.
Хай там як.
Отож, цей сорт називається кислий яблучний вибух.
Це... Дідько. Вибач.
- Так, стій. Я допоможу. - О боже.
Не хвилюйся, я допоможу.
Мої легені давно не практикувалися.
- Дідько! - Що сталося?
Знову нема води. Йо, вибач, дівчинко.
Довбану будівлю продали кілька місяців тому,
і нові власники паскудять мені воду та інше.
Переслідують тебе?
- Ні. - Маєш виїхати?
Ні. Усе гаразд, маю договір оренди.
Друже, ця трава збіса міцна.
Так, бо це для медичного вжитку.
У Нью-Йорку досі не можна купувати легально, тож я знайшов одного альбіноса.
Він бере своє лайно в аптеці в Колорадо.
Жартуєш? Навіть наркота стала люксовим бізнесом.
- Воду увімкнули. - Боже. Христе, що?
Дякую.
Богом клянуся,
- я вб'ю цього хлопця. - Якого?
Новий власник — шматок лайна.
Власники й раніше змінювалися, але ціна ніколи не була вищою,
ніж мала бути. Але зараз цей район
стає просто зірковим, і це лайняно.
Як його торкнуло?
А як мене торкнуло?
Це була пиріжкова з емпанадами, коли я народився, і буде нею, коли помру!
Чувак звучить дико, як мій татко після другого віскі.
- І, як і тоді, мені нікуди йти. - Ти не можеш...
Боже, що з тобою таке?
Що? Що ти... Годі. Ні.
-Божечки. -Мене морозить.
- Лайно. - Сядьмо, гаразд? Розслабся.
Це лайно міцне, друже.
- Думаю, у мене панічна атака. - Гаразд.
- У мене довбана панічна атака. - Ні, дихай. Просто дихай.
Твої плечі напружені.
- Як і твоя шия. - Так.
- Що? - Твої руки.
Де ти такому навчилася?
Дідько. Я робила масажі за гроші років з десять.
І я мала справу з лютими сучками.
Але не було тієї, яку я б не могла перетворити на желе.
- Мене кликали «Чарівні руки». - Чарівні руки Долорес.
Я думала, що, можливо, зможу цим заробляти.
Бути справжньою масажисткою, знаєш?
Так, звучить чудово, Ді. У тебе є план.
Я планувала знайти Домініка, бо він винен мені житло,
- знаєш, винен хоча б це. - Та пішов той чувак.
Ді, чому б... Можеш лишитися тут.
Правда?
Не брехатиму,
коли побачила цей диван, то подумала, що поспала б на ньому сьогодні.
- Ні, кімната тата порожня. - Навіть на підлозі. Мені байдуже.
- Порожня. Хотів її здати. - Маю 200 доларів.
- Не знаю, на скільки вистачить. - Я не візьму.
- Обіцяю знайти роботу якомога швидше. - Ні, годі.
- Я знайду роботу. - Долорес, годі.
Гаразд?
Живи у цій кімнаті, скільки хочеш.
Знаєш, я можу й годувати тебе. І накурювати.
Ні, жартую. Або ні.
Знаєш, буде дуже приємно, якщо ти будеш поруч, Долорес.
Так багато людей пішло.
Ти дійсно дозволиш мені пожити тут якийсь час безкоштовно?
Я не «дозволю тобі»,
а прошу тебе.
Чому ти робиш це для мене?
Я скучив, Долорес Роуч.
Я багато думав про тебе.
Якби в мене були інші варіанти, це могло б мене налякати.
Сама, за зачиненими дверима, накурена.
Це диво.
У цій кімнаті помер батько Луїса,
але я почувалася тут у якійсь безпеці.
У якійсь безпеці.
Старі сорочки та речі батька Луїса.
І я згортаюся клубочком,
думаючи про Табіту,
бо це моя перша ніч без неї за дуже тривалий час.
І думаючи про
Домініка,
кохання мого життя.
Думаючи про батька Луїса, який мирно помер у цій кімнаті.
Я не уявляла, скільки ще людей померло в цій кімнаті,
можливо, не так мирно.
Флоро, ти ідеш на вечірку?
Так.
Зустрінемося там.
Гаразд.
Ти вмієш слухати.
Переклад субтитрів: Альбіна Саженюк
Творчий керівник Юрій Лаховський