Slyšelas, co se říká, že provedl?
V Omaze?
Měl by sedět.
- Čau Silasi. - Čau Iris.
Ségra každoročně na svátek pořádá pořádnou oslavu.
Zítra v deset, sklad C12. Měl by ses stavit.
Jsi tu novej, vůbec se nedružíš.
Doraz.
Fajn.
Bude to fajn.
- Ahoj. Zdravím. - Ahoj.
- Paní předsedkyně. - Copak?
Mám transparent od školní rady.
Díky, paní spolupředsedkyně. Připravena na uvítání?
To si piš. Na to nezapomenou!
Iris.
Potřebujeme to?
Nejspíš ne, ale může se to hodit.
Budeme za plotem, ale jeden nikdy neví...
Chceš jí děsit?
- To bych asi nezvládla. - To teda ne.
Je super, že jedeš.
Mám to za úkol.
Tak nasedat!
Fajn!
Otevřete bránu!
Kruciprdel!
Počkáme tu, dokud se tu neukážou.
KARI BENNETTOVÁ
Sakra. Čau mami.
OBČANSKÁ REPUBLIKA MÁ VŘEDY
Dělala jsem ti včera v noci.
Sakra. Vydrž.
Ale ne. Nevím, co se mohlo stát.
Byla kancelář rady zamčená?
Ne.
V tom má prsty ségra.
Postarám se o to.
Podplukovník Elizabeth Kubleková, armáda Občanské republiky.
Felix Carlucci, vrchní důstojník bezpečnosti, Univerzitní kolonie Omaha.
Říkají mi Huck. To je na delší povídání.
Takže jste tu jen vy?
Zvažovalo se, že přijedou i vládní představitelé,
ale generálmajor Beale nechtěl vysílat civilisty
a mohli jsme vypravit jen jeden vrtulník.
Takže Občanskou republiku zastupuji jen já.
Připravili jste nádherný Den památky a já jsem poctěna, že...
že jej s vámi mohu oslavit.
Určitě jste unavená, nejspíš za sebou máte dlouhou cestu.
Ať jste odkudkoli.
To tedy.
V klidu, postaráme se o ně.
Vrtulník se musí ještě někde zastavit a pak se vrátí.
Vystřelíme pár salv, abychom je tím rozptýlili.
Další už se tu neobjeví.
Jsme v tom docela dobří, ať už jsme odkudkoli.
Občanská republika – my!
Jsme stejní.
Portland, Omaha, Občanská republika.
Přesně o tom je Trojaliance.
Jsme v tom všichni společně.
To jsme.
Zdravím.
Silas, viď?
Jo.
Viděls mě, jak jsem vylezla?
Jo.
Mohl bys před ségrou zamlčet, že jsi mě viděl, víš...
Že jsem tam byla?
- Jasně. - Super.
Hele, zítra organizuju party ve skladu C12, v deset.
Stav se.
Dík za pokec, Silasi.
Čau.
Pecka, uvařilas večeři.
- Jsi nejlepší. - No jo.
- Připravuješ si řeč? - Jo.
Všechno v pohodě?
Jasně. Úplně.
Najez se.
Ne, nejsi v pohodě.
Ale jo.
Úplně v poho, ale tohle jsi posrala, Hope.
Občanská republika...
Myslíš tu tajnou Občanskou republiku?
Nevíme, kde jsou ani co dělají.
Nevadili ti, než táta odešel.
Tak už teď mi vaděj,
protože nám poslali nějakýho vojáka a my jim tátu.
Jo. Táta je s nima.
Předává jim své znalosti,
protože tam někde vyvíjejí nějaký lék.
- Ta kravina, cos napsala... - Byla vtipná.
Trochu jsem to zpřehýbala.
U „má“ nebo „vředy“?
Jen první a poslední písmeno. Zbylo z toho „my“.
Otrávilas mi jídlo?
Jo.
Podepiš přáníčko pro Felixe.
Víš, že mě nesnáší.
To není pravda.
Nenávist až za hrob.
Právě proto bys to měla podepsat.
Udělej to pro tátu.
Máš ho moc hezký.
Proč místo přírodních věd a dobrovolničení radši nemaluješ?
Malování nezabrání nekrotické tkáni obživnout.
Koukalas, jestli se ozval?
Nic.
Zas nic.
Odrazovala jsem ho.
Ne, já ječela, ať nechodí. Takže nasrat.
Víc jsem udělat nemohla.
Zítra je oslava před uctěním památky.
Ty na tu party jdeš!
Z toho se nevykroutíš.
Uvidíme... Taky je možný, že mě tahle řeč dřív zabije.
Ne, neser bohy. Prostě jdeš.
Usměj se, holka.
Zítra pořádně zakalíme.
Zástupci našeho města Omahy,
a spojenci z Portlandu a Občanské republiky,
občané, učitelé a studenti.
Říkáme, že Den památky připomíná, že my jsme takové památky.
Přežili jsme, zatímco ostatní ne.
Dostali jsme se do bezpečí, zatímco ostatní ne.
Žijeme.
Žijeme pro ty, kdo o život přišli.
Žiju pro mámu, která zemřela té noci před deseti lety.
Společně s mnohými dalšími.
Žiju pro tátu,
který někde daleko pracuje na něčem, co jednou pomůže nám všem.
DEN PAMÁTKY ZÍTRA
Už jsme tu deset let.
Deset let.
Byla jsem malá.
Stěží si pamatuji noc, kdy se zhroutil svět.
Natož jaké to bylo předtím.
Pořád jsme zavření za zdmi a světu pořád vládne smrt.
Po tom všem, co se pokazilo,
co jsme ztratili, o koho jsme přišli,
si někteří lidé myslí, že se to může stát znovu.
Nevěří, že to, co máme, bude trvat věčně.
Někteří tomu nemohou věřit.
OMLOUVÁM SE, ŽE TU NEBUDU NA DEN PAMÁTKY.
TĚMITO ZPRÁVAMI RISKUJI, ALE CHCI ABYSTE VĚDĚLY,
ŽE JSEM V POŘÁDKU.
HOLČIČKY, DORAZIL JSEM V POŘÁDKU. ZAS SE OZVU.
POKROČILI JSME.
Ale já o našem domovu a městu nepochybuji.
Ani o spojenectví s Portlandem, Občanskou republikou.
Nepochybuji o budoucnosti.
Jsme památkou na minulost,
ale všichni tady, vy všichni jste budoucnost.
Budoucnost jsme my.
Jsem si tím jistá.
Všem přeji hezký svátek!
Doufám, že si všichni vedete deníky.
Ve dnešní sváteční den oslavujeme život.
Zítra na Den památky
si připomeneme, co jsme ztratili, koho jsme ztratili,
jak jsme se tu ocitli a kdo nás přivedl,
protože téměř všechny nás to něco stálo.
Ale mělo by se na nás vzpomínat tak, jak to chceme.
Bez ohledu na minulost.
Všichni byste o tom měli napsat.
Jak chceš, aby se na tebe vzpomínalo, Eltone?
Chtěl bych být vyspělý,
uvědomělý a hodný.
Už se nikdy nechci bát, ale asi tomu nezabráním.
Také bych rád viděl, jak vypadá současný svět.
O to se rodiče pokoušeli celý život.
Také doufám, že budu mnohem vyšší.
Chceš čnít jako Washingtonův památník? Fajn.
Chceš sedět pohodlně a sebevědomě jako Lincoln? Proč ne.
Přemýšlej o tom. Zapiš si to.
NAŠLI U HOPE CHLAST. SEDÍ.
Hope...
No a?
Tak jsem načerno vyrobila trochu chlastu.
Hope, tohle je víc než trochu.
Už jsem si myslel, že ses po tom s tátou dala dohromady,
ale chyba lávky.
Pořád o sobě nedal vědět, co?
Celý měsíce.
Na něco se zeptám.
Proč to děláš, když máš, co máš?
O co ti jde, Felixi?
O co mi jde...
Tvůj táta mi zachránil kejhák.
Za to mu dlužím.
I když to znamená,
že tě musím neustále hlídat, abys nedělala hovadiny.
Iris. Záchrana.
Právě tu hrozně porušujou moje práva.
Felixi, nemusels ji hned zavírat.
No,
asi je ti jasný, že se za ni musí zaručit člen rodiny,
jinak se bude zodpovídat před soudem.
Však víš, pravidla.
- Jo... - Ty jsi vlastně člen rodiny.
Táta tě jmenoval poručníkem.
No jo...
Jak mi to jen mohlo vypadnout?
Skoro to vypadá, že jsem chtěl...
abys o svých činech přemýšlela.
Felix je nehorší poručník na světě.
Co to tátu napadlo?
Dívala jsem se, neozval se.
Řekl by:
„Vyrobit tolik alkoholu si žádá slušné znalosti chemie.“
Vypadneme.
Jste Hope a Iris Bennettovi, že?
Podplukovníku.
Říkejte mi Elizabeth.
Znáte nás?
Jistě. Poznala jsem vás.
Jen jsem chtěla před ostatními mlčet.
Oběma bych vám chtěla poděkovat za oběť Občanské republice.
Určitě není snadné celé měsíce nevidět otce.
Ale jsem si jistá, že víte,
že tahle první výměna vědců je zásadní pro Alianci
i pro budoucnost planety.
Ale to určitě víte.
Ano.
Slyšela jsem, že se zabýváš biochemií a imunologií.
Navazuješ na otce. Za to bych ti také měla poděkovat.
To je jasné.
A ty?
Jeden ze členů bezpečnosti mi něco prozradil.
Prý tu provozuješ slušnou palírnu.
Také obdivuhodné.
- Jak ses dostala k... - Víte co?
To by stačilo. Vaše kecy mě nezajímají.
Díky.
- Podplukovníku, omlouvám se. - To nic.
- Já ne. - Promiňte.
Hope, co to mělo znamenat?
- Taky jim nevěříš. - Ahoj.
Vím to.
Věřím. Jak tě napadlo...
Protože máš od tátova odchodu každou noc noční můry.
Zdá se ti o tátovi?
Vůbec nevím, o čem to mluvíš.
Jasně, protože tohle je tabu.
Všechno, co se dělo, co se děje...
A tady to máš. Ta kráva si ke mně nakráčí
a já mám ty její kecy poslouchat? Nasrat.
I kvůli ní tátu už nikdy neuvidíme.
A ty si to moc dobře uvědomuješ.
Už musím.
NEJSEM V BEZPEČÍ
- Zdravím, paní doktorko. - Ahoj Iris. Pojď dál.
Mělo by být těžké ty dveře otevřít jako mrtvola,
ale docela mi vyhovuje, že se mě trochu bojí.
Pravidelně nudíte lidi k smrti, takže...
Máš za ušima. Pojď dál. Díky.
- Sedni si. - Pořád je to stejné.
Potácím se, jsem mrtvá.
Vzbudím se a začnu přemýšlet o...
všem, co musím udělat.
Tak vstanu a pustím se do práce.
Chutná ti čaj?
Je dobrý.
Proto sem chodím. Na čaj.
Chodíš sem, protože se snažíš vyřešit svoje trauma
ani ne za čtvrt hodiny. Nejde to, viď?
Pořád sis s ní nepromluvila, že ne?
Měla by sis se sestrou upřímně promluvit o tom, co se stalo,
jak se kvůli tomu cítíš. To ti pomůže.
Tohle je první Den památky, co trávíme samy bez táty. Jsme jen...
Jsme tu jen my dvě.
- A nechci vytahovat... - Jo.
Ale chceš, chceš se zbavit těch snů,
abys mohla líp spát a udělat víc práce.
Jo, mám spoustu práce.
Nejsem tu od zvýšení tvé produktivity.
Jsem tu, abych ti pomohla cítit se líp.
Už jsme to probíraly.
Co jsme probíraly?
Vy víte!
Dobře to víte!
Tak dělej, že nevím.
Tehdy v noci byl zmatek.
Snažili jsme se dostat do kampusu, do bezpečí.
Byla tam žena. Čekala dítě.
- Pomůžete mi? - Zůstaňte, kde jste.
Chtěli jsme jí pomoct, ale nešlo to.
Zemřela po pádu letadla.
A pak i máma.
Kvůli...
Ne kvůli pádu letadla. Tak jak se to stalo?
To schrány.
Stalo se to později.
Přímo před Hope.
Celé to viděla.
Byla tam úplně sama. Měla jsem tam být.
- Jenže... - Iris.
Co se stalo té noci, ten důvod, proč jsi tam nebyla,
z tebe udělalo ženu, kterou jsi nyní.
Rychle, jdeme!
Byla jsem vyděšená.
Hrůza mě ochromila.
S tátou jsme se oddělili od mámy a Hope.
Tehdy jsem ji viděla naposledy...
Máš pocit, že jsi tehdy neudělala dost,
a tak se snažíš rozkrájet pro ostatní.
Buduju lepší budoucnost.
Iris, podle mě se ti zdá, že jsi mrtvá, protože se zanedbáváš.
Nerandíš, nevěnuješ se umění...
- Na to nemám čas. - O tom mluvím!
Tak moc se upínáš k budoucnosti,
že ti uniká přítomnost.
Žije nás tu 9 671.
Pro tolik lidí se žít nedá.
Poslední dobou to často chci ukončit.
Nemusím ti říkat proč.
Naše životy nikdy neměly takovou cenu.
Nechceš skončit jako já
a uvědomit si, že ti léta proklouzla mezi prsty.
Takže...
Jak mám žít pro sebe?
Promluv si se sestrou.
Všechno to na ni vybal.
Jinou radu nemám.
A ještě jedna věc. Je to tvůj život.
Jenom ty sama mu můžeš dát smysl.
Má přílbu, odraz ho!
Všechen ten chlast.
Fakt sis myslela, že ti to projde?
- Čtyři! - Skoro.
Pět.
Blbý, že nemám u bezpečnosti kámoše,
co by mě třeba varoval.
I kdybych nakrásně mohla,
každý je svého štěstí strůjcem.
Proč nikdy nevyprávíš, jaký to bylo ve městě?
Byla jsem tam krátce.
Tady to mám radši.
Hrabe ti.
Proč?
Protože město je tak desetkrát větší a suprovější než tahle díra.
Dělí nás asi 160 kiláků sraček.
Víš to, viď?
- Jestli tě jen napadlo... - Chci pryč.
Prostě to udělám.
Nic nezbude, až budu dost stará,
abych rozhodovala sama za sebe.
Z nás nic nezbude.
Všichni se můžou přetrhnout, aby všechno zas vybudovali,
ale nemá to cenu.
Vážně věříš na konec světa?
Nepochybuju o něm.
Nejde ani o schrány.
Jako jde, ale...
Je to kvůli lidem.
Lidi jsou dementi.
Měněj se ve schrány.
Je to jen otázka času.
Tak to prostě je.
Ale není.
Podle mě to zvládneme.
A tím bych to uzavřela.
Všichni sehnout a roztáhnout nohy. Můžeme?
Opakujte po mně a úder před sebe.
Osud máme ve svých rukou.
Co k tomu potřebujeme?
Hope! Musíme to proběhnout. Jo? Jinak se pryč nedostaneme.
- Zdraví! - Zdraví!
- Přátelství! - Přátelství! Upřímnost!
- Jednotu! - Jednotu!
Pozor!
Ukloňte se.
Iris?
- Ahoj! - Nechtěl jsem...
Akorát jsme...
Byli jsme u školníka a viděli jsme tě projít.
No... Elton našel troubu pro děti.
Upekli jsme koláč.
Díky, ale...
- Čau Iris. - Čau lidi.
Skříň je otevřená. Jsou tu spolužáci.
Kdy to...
Teda...
Muselo to přijít někdy dneska.
Není v bezpečí?
Táta vám posílá vzkazy?
- Ani muk. - Nebojte.
Jak vám máme věřit?
Zdrhám.
- Kam? Tam? -Pravidelně.
Tam jsem právě našel tu troubu. Proto nosím oblek.
Manšestr. „Děti ať je mají, gatě neroztrhají.“
Odolný kus devadesátek. Kousnutívzdorný.
Testoval jsem to.
Něco jsem ztratil, tak to chodím hledat.
A chci vidět, jak se svět mění.
Teď znáte moje tajemství a já to vaše.
Nic nevykecám.
Ta zpráva může znamenat cokoli.
Třeba se nic neděje. Občanská republika nelže...
Měli víc vrtulníků.
Elizabeth říkala, že můžou vyslat jeden, ale bylo jich pět.
V některých byl náklad.
Bylas tam?
- Proč jsi mi to... - Není to fuk?
Armáda jsou lotři a táta má problémy.
Může nám pomoct jen jediný člověk.
Dík za pomoc s označením.
Mám to tu ráda.
A jestli tohle sprejování
pomůže doktoru Bavolarovi se studiem jejich migrace,
tak to mileráda udělám.
Je to důležitá práce.
Je. Proto ji dělám.
Jo. Ale mám víc důvodů.
Děláš špinavou práci,
abys jim dokázal, že za něco stojíš.
Tak špinavou...
Možná to děláš kvůli rodičům? Jen tak tipuju.
- Jasně. - Jak myslíš.
Všichni tu vědí, jak jsi skvělej, až na tebe.
Will si to myslel.
Určitě si to myslí pořád.
Všimla jsem si, že nosíš jeho bundu.
Nechal si ji u mě, než odjel.
A co jako?
Stejská se ti.
Je kdovíkde,
chrání tátu holek...
- Co... - Jen se nedělej. Stejská se ti.
Jo.
Fakt jo. Spokojená?
- Felixi. - Co?
Rodiče se k tobě zachovali hrozně.
Zasloužíš si být šťastnej.
Zasloužíš si to. To se ti snažím říct.
- To je hezký. - Tak všechno nejlepší, vole!
Felixi, slyšíš?
Jo, Izzy. Tady Felix.
Shání tě tu Hope Bennettová. Prej to hoří.
Výměna s Občanskou republikou je o budování důvěry.
Poprvé k sobě někoho pustili,
ať už jsou kdekoli.
Porušuje asi tak deset bodů společné úmluvy,
když vám posílá vzkazy.
Ale to jsme věděli, než odjel. Probírali jsme to.
A co teď?
Možná je v nebezpečí, Felixi.
Musíme to někomu říct nebo ho někdo musí zkontrolovat.
Zakázal nám o těch vzkazech mluvit,
protože nevíme, co by Občanská republika udělala.
To je ale pitomec.
Chytřejší člověk nejspíš nežije.
Přikázal nám mlčet, aby vás ochránil. Jasný?
Slíbil jsem, že budete v bezpečí.
Nevíme, jestli má problémy,
ale každopádně musíme důvěřovat jeho ochrance.
Tvýmu klukovi.
Will šéfuje jeho ochrance, protože se o sebe umí postarat.
Dokáže se dostat ze všeho, když bude muset.
Je mi to líto, ale jinou možnost nemáme.
Hope.
Hope, neblbni. Řekni něco.
Hope, stůj!
„Nejsem v bezpečí.“ To napsal.
Možná, ale taky jsou tam čísla a písmena.
- Třeba je to šum. - Nedochází ti to?
Jsou to lotři, Iris. A mají tátu.
To mluvíš o nás?
O Občanské republice?
O vašem spojenci?
Proč konkrétně nás máš za lotry?
No tak, povídej.
Nikdo nesmí dovnitř ani ven.
Vaši lidé nesmí komunikovat s našimi...
a naopak.
Nikdo neví, kde jste, a máte tátu.
Mám dceru.
Je o trochu starší než vy. Narukovala do armády.
Je sakra daleko
a občas mě to šíleně děsí.
Ale vím,
že pomáhá chránit Občanskou republiku,
že pomáhá Trojalianci.
Riskuje,
aby pomohla svět vrátit do normálu.
A to mi dodává sílu.
V tomhle životě musíme silní,
abychom přežili.
Já...
Něco vám řeknu, abych si získala vaši důvěru.
Něco, kvůli čemu vám budu muset důvěřovat.
Váš otec učí
ve výzkumném institutu Občanské republiky v New Yorku.
A tohle...
je zašifrovaná mapa,
takže z ní nevyčtete, kde v New Yorku,
ale podle vodoznaku a razítka
jistí lidé poznají, že jsem vám ji dala a mluvila s vámi.
A pokud to tihle lidé zjistí,
skončím za mřížemi.
Máme vězení.
- To myslíte vážně. - Myslím.
A možná mám upito.
Jak ses naučila vyrábět šampaňské?
Přečetla jsem si o tom v knihovně. Felix vám dal můj alkohol?
Prezentoval to jako štědrý dar Univerzitní kolonie.
Jsi celá po otci, vy obě.
Po přistání mi to bylo jasné. Ty s transparentem
a ty s fakáčem.
A proč jsme po tátovi?
Jste silné.
Jak ses dostala k letadlu?
Vlezla jsem do zavazadlovýho prostoru.
Ty jsi ale kráva.
„Jsem celá po otci.“
A potřebuju se napít, ale ta svině v černým má můj chlast.
Táta nechal v pracovně lahev brandy.
Jo!
Možná jsem trochu přebrala.
Hope, zaspaly jsme to.
JE TO ŠPATNÉ. SEŽENU POMOC. NEŘÍKEJTE TO RADĚ ANI FELIXOVI.
MÁM VÁS RÁD.
Průšvih.
To teda.
- Co uděláme? - Nic.
Nemůžeme dělat nic.
Smíříme se s tím.
Budeme doufat
a čekat.
Za hodinu máš projev.
Jestli je pro tebe důležitý...
táta by určitě chtěl, abys ho pronesla.
Paní doktorko?
Jménem Občanské republiky vám chci
u příležitosti desátého Dne památky vyjádřit solidaritu.
Stojíme při Portlandu, Omaze
a při vás, Univerzitní kolonie.
Poskytli jste nám nejbrilantnějšího vědce.
Doktor Leo Bennett
společně s dalšími génii vymyslí,
jak nám vrátit náš svět.
Tohle umožnila důvěra, kterou jsme vybudovali.
Nikdo nám nedůvěřuje víc než Leovy dcery.
Je mi ctí vám jednu z nich představit.
Předsedkyně studentské rady
a budoucí vědkyně, Iris Bennettová!
Zástupci našeho...
Našeho...
Zdají se mi sny, že jsem mrtvá.
Nemluvím o nich.
Člověk, který mi pomáhal, už není mezi námi.
Její poslední slova byla,
že je to teď všechno na mně.
Takové je asi dospívání.
Když vezmete život do vlastních rukou.
V těch snech...
mi připadá, že jsem tam věčnost, že jsem nikdy nežila.
Jako bych tu teď nestála a neměla budoucnost.
V tu osudnou noc jsem byla dítě.
A rovnou jsem začala žít budoucností.
Asi jako spousta z nás.
Ale něco mi došlo.
Nejprve musím začít dneškem.
A ten začíná pravdou.
A pravdou je, že...
vám nevěřím.
Nevím, co jste zač. Nevím, co děláte.
Dozvíš se to.
Tvůj otec to ví.
A jednou to pochopíš.
S tím se nespokojím.
Věda se snaží pravdu najít, nerozhoduje o ní.
A to je těžké... Je to děsivé...
protože si musíme přiznat, že neznáme všechny odpovědi.
A nevíme, co při jejich hledání objevíme.
Ale někdo mi řekl, že jsem silná.
Že musím být.
Takže se to v sobě dnes pokusím najít.
Pro sebe.
Pro Občanskou republiku.
Pro Portland.
Pro nás všechny.
Hezký Den památky.
Nevolal o pomoc,
ale možná ji potřebuje a to stačí.
Stačí k čemu?
Abychom mu nějak pomohly.
To myslíš vážně?
Felix nepůjde. Má nás tu chránit a...
ani tátova zpráva ho nepřesvědčí.
Jsme v tom samy.
Musíme to udělat, víme, kde je.
Takže jdeme? Jen my dvě?
I v normálním světě by to znělo jako šílenost.
Nikdo to za nás neudělá.
Vím, že se bojíš.
Já taky.
Ale už nemůžu zavírat oči.
Nemůžu lhát.
A ty taky ne.
Tehdy mě hrůza ochromila, ale už se to nestane.
Vidět mámu umírat...
Nemělas na to být sama.
Iris...
Jsem ráda, žes to neviděla.
Poběž! Pozor, holčičko!
Není ti nic?
Nic se neděje.
Mami, ten náklaďák. Můžeme si ho vzít.
Kdo tu koho zachraňuje, broučku?
- Poběž! - Stůj! Stůj!
Nikam nechoď.
Beru si ten náklaďák.
A odjedu. Najdu svoji rodinu.
Poslouchejte, nic vám neudělám.
Manžel s druhou dcerou můžou být hned za námi.
Můžeme odjet společně.
Už nemůžu čekat, omlouvám se!
- Už nemůžu... - Prosím!
Mami? Mami!
Maminko?
Maminko!
Maminko! Prosím!
Jsem u tebe, maminko!
Maminko...
Dobře, žes tam nebyla.
- Žes jsi to celé neviděla. - Takže jdeš?
Můžeme zemřít.
- Můžeme přežít. - Až se tam dostaneme...
Až se tam dostaneme, už nebudeme jako dřív.
Budeme připravený.
Víme, jak odsud zmizet.
Jak víš, kam máme jít?
Elizabeth nám dala tu mapu.
Je někde v New Yorku.
Půjdete tam?
Celou tu cestu?
Je to přes 1 770 kilometrů.
Už jsme koukaly do mapy.
Musíte si pospíšit, než začne zima.
Pospíšíme si.
Už jste viděly schránu zblízka?
Hele...
Mám výcvik v jejich zabíjení.
- Jestli nám to chcete vymluvit... - Promiňte.
Nechci vám to rozmluvit.
Snažím se vás přemluvit, abyste mě vzaly s sebou.
- Mě taky. - Proč?
Potřebujete pomoc
a rád bych...
v čase, co mi zbývá, po sobě něco zanechal.
A popravdě chci vidět, jak to tam vypadá.
Než zemřeme.
Než já zemřu.
A ovládám karate.
Proč chceš jít ty?
Nechci být tím, za koho mě tu mají.
Marco Voci z elektrárny ohlásil zmizení synovce.
To velký děcko.
MÁME BUNDY, ZBRAŇ A JÍDLO. HOPE.
A Elton Ortiz z koleje je taky pryč.
Co?
Cvičila jsem ji v boji s mrtvými.
Snažila jsem se jí pomoct.
Hele.
Jestli odešli spolu, mají namířeno do Omahy.
Říkala, že tam chce jít.
Ne.
Vím, kam jdou.
Nezvládnou to.
Zemřou.
Co je to?
Roh triceratopse.
Je můj.
To jsem celou dobu hledal.
Ztratil jsem ho už hodně, hodně dávno.
Měl to být dárek pro ségru.
Měl jsi ségru?
Když tu noc šlo všechno do háje, máma byla těhotná.
Rozdělili jsme se.
Už jsem ji neviděl.
To je mi líto.
To nemusí.
Máma říkávala, že vítr vždycky zvítězí,
že příroda rozhoduje. A očividně rozhodla.
Jdete, kluci?
Běžte napřed, doženu vás.
Měli bychom vyrazit.
Felix nás bude hledat.
Tohle je mnohem lepší než ta atrapa na tréninku.
Promiň, žes ji podědil.
V pohodě. Trochu jsem ji vylepšil.
No ty vole!
Vzhůru za poznáním!
Řekneš mi,
co si píšeš do toho skicáku?
Různý myšlenky. O světě.
O životě okamžikem. A víš co?
Dneska se mi nic nezdálo.
Počkej. Ne. Já to udělám.
Chci.
To já nás sem přivedla.
Určitě?
- Klidně to udělám - Já vím.
Pravda jsou slova, co si říkám.
A pravdou je, že nevím, jak to půjde.
Nebo jestli vůbec.
Ale konečně žiju sama pro sebe. Teď a tady.
Hledám svou pravdu.
A víš co?
Je to skvělý.
Ano?
Prohledali jsme celý kampus a okolí. Nemůžeme ji najít.
Dobře. li jsme celý kampus a okolí. Nemůžeme ji najít.