Ai auzit zvonurile despre ce a făcut, nu?
Când era în Omaha?
Ar trebui să fie în închisoare.
- Salut, Silas! - Bună, Iris!
Sora mea dă o petrecere de Sărbătoare în fiecare an.
Mâine seară, la ora 22, camera de depozitare C12. Vino și tu.
Ești nou, nu te văd să socializezi.
Du-te!
Bine.
E totul în regulă.
- Bună! - Bună!
- Doamnă președinte. - Da.
Am luat afișul de la biroul consiliului elevilor.
Mulțumesc, dnă vicepreședinte! Ești gata să facem o întâmpinare?
Normal. Îi vom întâmpina de nu se vor vedea.
Bună, Iris!
Crezi că vom avea nevoie de astea?
Probabil că nu, dar ar fi bine să le avem.
Vom sta după barieră, dar nu se știe.
Încerci să o sperii sau ce?
- Nu cred că aș putea nici dacă aș vrea. - Nu poți.
E bine că faci asta.
Îmi aduc contribuția.
Bine, hai să mergem!
Așa!
UNIVERSITATEA DE STAT
Să deschidem porțile!
La naiba!
Hai să așteptăm până ajung și ei aici.
La naiba! Pa, mamă!
REPUBLICA CIVICĂ E NAȘPA
Am lucrat toată noaptea la asta.
La naiba! Stai puțin!
REPUBLICA CIVICĂ E NAȘPA RĂU
Nu! Nu știu ce s-a întâmplat.
Biroul consiliului elevilor a fost încuiat?
Nu.
Sora mea a făcut asta.
Rezolv eu.
Locotenent-colonel Elizabeth Kublek de la Armata Republicii Civice.
Felix Carlucci, ofițer senior de securitate, colonia Campus din Omaha.
Mi se spune Huck. E o poveste lungă.
Doar ARC e aici?
S-au purtat discuții să ni se alăture și oficiali guvernamentali,
dar general-maior Beale n-a vrut să trimită civili
și aveam doar un elicopter disponibil.
Așa că doar eu sunt reprezentanta Republicii Civice.
Sărbătoarea voastră de Ziua Monumentelor e minunată
și sunt onorată
să comemorez cu voi.
Sigur sunteți obosită după o călătorie așa de lungă.
De oriunde veniți dvs.
Așa e.
Nu-i nimic, ne ocupăm noi de ei.
Elicopterul mai are de făcut un drum și apoi se întoarce aici.
Lansăm încărcături de diversiune pentru a ascunde sunetul.
Nu vom mai atrage alții.
Suntem destul de buni la asta, acolo de unde suntem noi.
REPUBLICA CIVICĂ NOI
Republica Civică noi!
Suntem la fel!
Portland, Omaha, Republica Civică.
Asta înseamnă Alianța celor Trei.
Suntem implicați împreună în asta, nu?
Exact.
Bună!
Silas, nu?
Da.
M-ai văzut cum m-am furișat din autobuz?
Da.
Ai putea să nu-i spui surorii mele că m-ai văzut
că eram pasager clandestin?
- Da. - Mișto!
Mâine seară dau o petrecere mare,
camera de depozitare C12, la ora 22.
Vino și tu.
Mi-a părut bine, Silas.
Bună!
Ce tare, mi-ai pregătit cina!
- Ești eroina mea. - Vai!
- Scrii discursul? - Da.
Și îți iese?
Normal. Evident.
Mănâncă!
Deci nu-ți iese.
Ba îmi iese.
Îmi iese de minune. Dar situația e nasoală, Hope.
Republica Civică...
Te referi la Republica Civică cea secretă și ascunsă?
Nu știm unde se află și cu ce se ocupă.
Nu te deranjau înainte să plece tata.
Acum mă deranjează,
pentru că ei ne-au trimis niște soldați, iar noi l-am trimis pe tata la ei.
Da. Tatăl nostru e la ei.
Le împărtășește din cunoștințele noastre,
ca să mai existe un loc în care să se caute un leac.
- Adică prostiile pe care le-ai făcut... - Au fost amuzante.
N-am mai desfăcut panoul când am ajuns la „nașpa”.
Stai, „nașpa” sau „rău”?
Da, „rău”.
Ne-am oprit la „rău”.
Mi-ai otrăvit mâncarea?
Da.
Semnează felicitarea lui Felix.
Știi că mă urăște, da?
Felix nu te urăște.
Ba mă urăște de moarte.
Atunci ai un motiv în plus s-o semnezi.
Pentru tata.
E bine făcută.
De ce nu te apuci de desenat și de pictat
și să lași baltă chestiile astea cu voluntariat, știință și meditații?
Desenatul și pictatul nu pun capăt reanimării materiei necrotice.
Ai verificat stația astăzi?
Nimic.
Din nou.
Eu i-am zis să nu se ducă.
Ba nu, am țipat la el să nu se ducă. Așa că să-l ia naiba.
Am făcut ce am putut.
Mâine e sărbătoarea de dinaintea comemorării.
Vii la petrecerea mea.
N-ai scăpare.
Posibil... E o mică șansă să mor mai întâi, din cauza discursului.
Nu, la naiba cu asta. Vii!
Zâmbește, fată!
Mâine noapte petrecem.
Reprezentanți ai orașului nostru de baștină, Omaha,
Alianța orașelor din Portland și Republica Civică,
cetățeni, profesori și elevi.
Spunem că se numește Ziua Monumentelor
pentru că suntem toți monumente ale trecutului.
Noi am supraviețuit, iar restul n-au reușit.
Noi am găsit siguranță, restul n-au găsit.
Noi trăim.
Trăim pentru restul care nu mai trăiesc.
Eu trăiesc pentru mama care a murit acum zece ani, în acea noapte,
ca mulți alții.
Trăiesc pentru tatăl meu,
care a plecat departe să contribuie la ceva ce ne va aduce tuturor beneficii.
ZIUA MONUMENTELOR COMEMORARE
Au trecut zece ani de atunci.
Zece ani.
Eram mică.
Abia mai țin minte Noaptea când căzut cerul,
darămite cum era lumea înainte.
Încă mai locuim după ziduri și morții încă mai stăpânesc lumea.
Cred că, deși am pierdut atâtea,
după câte am pierdut, după câți am pierdut,
oamenii se așteaptă să se mai întâmple o dată.
Unii oameni cred că situația de acum nu poate dăinui.
Unii nu pot crede.
Dar eu sunt sigură de căminul nostru, de orașul nostru de baștină,
de alianța cu Portland și cu Republica Civică
și sunt sigură de ceea ce va urma.
Suntem monumente ale trecutului,
dar toți cei de aici, voi toți, sunteți viitorul.
Noi suntem viitorul.
Sunt sigură de asta.
Sărbătoare fericită, oameni buni!
Sper că toți ați scris în jurnale.
Azi, de Sărbătoare, noi celebrăm viața.
Mâine, de Ziua Monumentelor,
vom rememora ce am pierdut,
pe cine am pierdut,
cum am ajuns aici, cine ne-a adus aici,
pentru că noi toți am plătit pentru asta.
Dar trebuie să fim monumentul care vrem noi să fim,
indiferent de trecut.
Despre asta trebuie să scrieți.
Ce monument vrei să fii tu, Elton?
Vreau să fiu complet,
atent și amabil.
Nu vreau să-mi mai fie frică, dar știu că, probabil, îmi va mai fi.
Aș vrea să văd cum e lumea acum,
lumea pentru care părinții meu și-au dat viața ca să fie așa.
Sper să fiu și mult mai înalt.
Vrei să fii înalt ca Monumentul Washington? Bine.
Vrei să stai jos, confortabil și încrezător,
precum Memorialul Lincoln? Sigur.
Gândește-te la asta! Scrie despre asta!
GABORII AU FĂCUT RAZIE LA SPELUNCA LUI HOPE. A ÎNCURCAT-O.
Hope.
Și ce?
Am făcut și eu niște trăscău.
Da. Cât să-ți ajungă o viață întreagă, Hope.
Tocmai când credeam că ai luat-o pe calea cea dreaptă,
având în vedere că tatăl tău a plecat, dar nu.
Tot nu știi nimic de el?
Au trecut multe luni.
Vreau să te întreb ceva.
De ce faci ceea ce faci când ai ceea ce ai?
Tu ce cauți aici, Felix?
Ce caut aici?
Tatăl tău mi-a salvat viața.
Ceva pentru care să fiu recunoscător.
Chiar dacă asta înseamnă
să încerc să te opresc să faci toate rahaturile astea.
Iris. Slavă Domnului!
Drepturile mele sunt călcate în picioare.
Felix, nu era nevoie s-o bagi acolo.
Da, păi,
e nevoie ca un membru al familiei să o ia de aici pe semnătură,
înainte să apară în fața CCC.
Știi tu, astea sunt regulile.
- Da. - Tu ești membru al familiei.
Tata te-a făcut tutore cât e plecat.
Da...
Cum de am putut uita asta?
E ca și cum aș fi vrut ca tu
să te gândești la ce ai făcut.
Felix e cel mai nașpa tutore din lume.
Ce naiba a avut tata în cap?
Am verificat stația, nimic.
Dacă ar fi fost aici, ar fi zis:
„Faptul că ai făcut atâta alcool arată că știi bine chimie.”
Hai să plecăm naibii de aici!
Hope și Iris Bennett, da?
Doamnă locotenent-colonel.
Spune-mi Elizabeth.
Știi cine suntem?
Evident, v-am recunoscut mai devreme,
dar n-am vrut s-o spun în fața tuturor.
Vreau să vă mulțumesc
pentru ce ați sacrificat pentru Republica Civică.
Nu e ușor să stați fără tată atâtea luni.
Dar, după cum știți,
acest prim schimb de experiență e esențial pentru Alianță
și pentru viitorul planetei.
Observ că știți asta.
Eu știu.
Am auzit că tu studiezi
biochimie și imunologie,
ca și tatăl tău. Vreau să-ți mulțumesc și pentru asta.
Trebuie s-o fac.
Și tu?
Un responsabil cu securitatea m-a informat.
Se pare că aveai o distilerie întreagă acolo.
Și asta e impresionant.
- Cum te-ai apucat... - Știi ceva?
Sunt bine. Nu trebuie să ascult prostiile astea.
Mulțumesc!
- Îmi cer scuze, dnă locotenent-colonel. - Nu-i nimic.
Eu nu-mi cer scuze.
Scuze.
Hope! Hope, ce naiba!
- Nici tu n-ai încredere în ei. - Bună!
Știu că n-ai.
Da, știu. De ce ai...
Pentru că ai coșmaruri de când a plecat tata.
Au legătură cu tata?
Nu știu la ce te referi.
Da. Pentru că nu vorbim despre asta.
Nu vorbim despre ce s-a întâmplat, despre ce se întâmplă...
Cum a fost acum! Nenorocita aia se ia de mine
și vrei s-o mai și ascult? La naiba cu asta!
E și vina ei că n-o să-l mai vedem pe tata.
În sinea ta, știi și tu asta.
Trebuie să plec.
SIGURANȚA MEA NU-I GARANTATĂ
Bună ziua, dnă doctor K!
Bună! Intră!
Ușile astea ar trebui să fie greu de deschis pentru morți,
dar se pare că mă consideră și pe mine periculoasă.
De obicei plictisești oamenii de moarte, deci...
Deșteapto! Intră! Mulțumesc!
Stai jos!
Situația e la fel.
Mă văd împiedicându-mă, moartă.
Mă trezesc și încep să mă gândesc
la tot ce trebuie să fac.
Așa că mă ridic și trec la treabă.
Cum e ceaiul?
E bun.
De asta vin aici, pentru ceai.
Vii aici pentru că tot încerci să-ți vindeci trauma
în mai puțin de 15 minute. Îți iese?
Încă n-ai vorbit cu ea despre asta, nu?
Dacă vorbești cu sora ta deschis despre ce s-a întâmplat,
despre cum te simți în legătură cu trecutul, te va ajuta.
E prima Zi a Monumentelor în care suntem singure,
fără tata. Suntem...
Suntem doar noi, înțelegi,
- ...și nu vreau acum... - Da, așa e,
dar trebuie să scapi de coșmarurile astea,
ca să poți să dormi și să fii mai productivă.
Da, am multe de făcut.
Eu nu sunt aici ca să-ți măresc productivitatea,
sunt aici să te ajut ca să poți să dai tot ce ai mai bun.
Dar am mai discutat despre asta.
Despre ce?
Știți dvs.
Știți!
Prefă-te că nu știu.
Noaptea aia a fost haotică.
Încercam să ajungem în Campus, să fim în siguranță.
Era o femeie...
- Era gravidă. - Ajutați-mă!
- Stai acolo! - Am vrut s-o ajutăm,
- ...dar n-am putut. - Venim să te luăm!
S-a dus pentru că cerul cădea.
Și mama noastră a murit.
Din cauza...
Nu din cauza accidentului aviatic. Spune-mi de ce!
Din cauza zombilor.
Mai târziu, în noaptea aia.
S-a întâmplat în fața lui Hope.
Ea a văzut tot.
Era singură, ar fi trebuit să fiu acolo,
- ...dar eram... - Iris.
Ce s-a întâmplat în noaptea aia, motivul pentru care n-ai fost cu ea,
a definit ceea ce ești azi.
Hai, să mergem!
Eram speriată.
M-am blocat.
Eu și tata am fost separați de mama și de Hope.
Atunci am văzut-o ultima oară pe mama.
Ți se pare că atunci n-ai făcut suficient, iar acum
ți se pare că trebuie să faci tot pentru toți.
Construiesc un viitor mai bun.
Cred că te visezi moartă pentru că te neglijezi.
Nu ieși cu nimeni, nu mai creezi artă...
- Nu am timp de așa ceva. - Exact!
Ești așa de implicată în prostia asta cu viitorul,
încât ai abandonat prezentul.
Sunt 9.671 de oameni aici.
Nu poți să trăiești pentru toți.
În ultima vreme, mă tot gândesc la sfârșit,
din motive evidente.
Viețile noastre sunt mai prețioase ca niciodată.
Nu vrei să ajungi ca mine
și să realizezi că n-ai trăit pentru tine.
Deci...
Cum să trăiesc pentru mine?
Vorbește cu sora ta.
Lasă deoparte tot ce ai ținut în tine pentru ea.
Cu asta te pot ajuta.
În afară de asta, după asta, e viața ta.
Doar tu știi cum să-i dai însemnătate.
Are cască, lovește-l!
Tot trăscăul ăla.
Chiar credeai că scapi basma curată?
- Patru! - Aproape că am scăpat.
Cinci!
Păcat că nu cunosc pe cineva tare de tot la securitate,
care m-ar fi putut avertiza.
Chiar dacă puteam,
tu faci vinul, tu tragi ponoasele.
De ce nu vorbești despre cum era viața ta în oraș?
N-am stat mult acolo.
Îmi place mai mult aici.
E o prostie!
De ce e prostie?
Pentru că orașul e de zece ori mai mare și mai tare decât locul ăsta.
Știi că sunt vreo 160 km de rahat între noi și ei.
Știi asta, da?
- Dacă-ți trece prin minte... - Mă gândesc să mă duc.
Oricum s-ar putea.
Totul se va termina până când voi fi suficient de mare
ca să decid pentru mine.
Nu vom mai fi.
Toți sunt porniți să reconstruiască totul,
dar e inutil.
Chiar crezi că lumea se va sfârși.
Știu că așa va fi.
N-are legătură cu zombii.
Adică are, dar...
Are legătură cu oamenii.
Oamenii sunt de rahat.
Oamenii se transformă.
Așa e viața.
Așa e.
Nu merge cu „așa e viața”!
Viața e cum ți-o faci.
Și cu asta am încheiat.
Așezați-vă în poziția călărețului. Gata?
Repetați cu mine și loviți cu pumnul.
Suntem stăpânii propriei sorți!
Cum ne definim soarta?
Hope! Trebuie să trecem pe aici. E unica ieșire.
- Sănătate! - Sănătate!
- Prietenie! - Prietenie!
Sinceritate!
- Integritate! - Integritate!
Atenție!
Înclinați-vă!
Iris!
- Bună! - N-am...
Noi doar...
Eram în camera omului de serviciu și te-am văzut trecând.
Elton a găsit un cuptor de jucărie.
Am făcut un chec.
Mulțumesc, dar...
Bună, Iris!
Salut, băieți!
Ai deschis dulapul cu stația. Cu colegii de față.
Când a...
Adică...
Cred că a venit azi, mai devreme.
Siguranța lui nu e garantată?
Tatăl vostru trimite mesaje?
N-aveți voie să spuneți nimic.
Nu vom spune.
De unde știm asta?
Eu mă furișez afară.
Afară, în exterior?
În mod regulat.
Așa am găsit cuptorul de jucărie.
De asta port costumul ăsta. E rezistent.
„Copiii îl poartă și ține la tăvăleală.”
Haine rezistente din anii '90. Te protejează de mușcături.
Știu din experimente controlate.
Oricum, ies în exterior
ca să caut ceva ce am pierdut.
Și vreau să văd cum se schimbă lumea.
Acum știți și voi un secret despre mine.
Nu voi spune.
Mesajul ăsta poate să însemne multe
sau chiar nimic. RC a fost directă...
Erau mai multe elicoptere.
Elizabeth a zis că aveau doar unul la dispoziție, dar mai erau cinci.
Unele transportau containere.
Ai fost cu noi, în exterior?
- De ce naiba n-ai... - Cui îi pasă?
ARC nu sunt băieții buni, iar tata a dat de necaz.
O singură persoană ne poate ajuta să-l ajutăm.
Mersi că m-ai ajutat să-i însemnez pe zombii ăștia.
Îmi place în exterior.
Și dacă vopsirea zombilor
îl ajută pe doctorul Bavolar să stabilească tiparul migrației lor,
fac asta bucuroasă.
E o treabă importantă.
Așa e. De asta o fac.
Da. E unul dintre motive.
Îți plac muncile grele
pentru că încă încerci să dovedești ce poți.
Mamă! Îmi plac...
După ce ți-au făcut părinții tăi? Așa cred.
- Da. - Excelent!
Tu ești singurul de aici care nu înțelege că ești deosebit.
Will așa credea.
Sigur încă mai crede.
Să nu crezi că n-am observat că-i porți geaca.
A lăsat-o la mine înainte să fie detașat,
ce să fac?
Ți-e dor de el.
Da, e la dracu-n praznic
și-l protejează pe tatăl fetelor...
- Adică, ce... - Ți-e dor de el. Poți s-o spui.
Da, așa e.
Chiar mi-e, da?
- Felix. - Ce e?
Părinții tăi ți-au făcut una nasoală.
Eu doar vreau să fii fericit.
Meriți asta, atât vreau să spun.
- Ești amabilă. - La mulți ani, fraiere!
Felix, recepționezi?
Da, Izzy, Felix recepționează.
Hope Bennett e aici, te caută. Spune că e urgent.
Schimburile științifice cu Republica Civică au rolul să consolideze încrederea.
E prima dată când au lăsat pe cineva pe teritoriul lor,
unde naiba o fi și ăsta.
El a încălcat
cam zece prevederi ale Acordului Patru Colțuri
trimițându-ne aceste mesaje.
Știam înainte să plece, am discutat asta.
Și ce?
Poate e în pericol, Felix.
Trebuie să spunem cuiva sau să vadă cineva ce face.
Ne-a spus să nu menționăm mesajele
pentru că nu știm ce ar face Republica Civică dacă ar afla.
Ce idiot e!
E cel mai deștept om în viață.
Ne-a spus să nu menționăm nimic ca să vă protejeze. Da?
I-am promis că vă voi proteja.
Nu știm dacă a dat de necaz,
chiar dacă am ști, hai să avem încredere în echipa lui de securitate.
Iubitul tău.
Will e șeful echipei de securitate a tatălui vostru pentru că e capabil.
Poate ieși din orice situație.
Îmi pare rău, dar n-avem alte opțiuni.
Hope.
Hope, haide! Vorbește cu mine!
Hope, stai!
„Siguranța mea nu-i garantată.” Așa scrie acolo.
E posibil că așa scrie, dar sunt doar litere și numere.
- Poate erau perturbații radio. - Cum de nu înțelegi?
Ăștia sunt oameni răi, Iris, și-l au pe tata.
Vorbiți despre noi?
Republica Civică?
Unul dintre partenerii Alianței?
De ce suntem răi?
Spuneți-mi!
Nu lăsați pe nimeni să intre sau să iasă.
Nu ne lăsați să comunicăm cu cetățenii voștri
sau invers.
Nu spuneți nimănui unde sunteți și acum tata e la voi.
Am o fiică.
E puțin mai mare decât voi și e soldat în ARC.
Stă mult departe de mine
și, uneori, asta mă sperie.
Dar îmi amintesc
că ne ajută să protejăm Republica Civică,
ne ajută cu Alianța celor Trei.
Își asumă riscurile astea
ca să ne ajute să refacem cândva această lume.
Și asta mă face curajoasă.
Trebuie să fim curajoși în viața asta
doar ca să existăm.
Eu...
Vă voi spune ceva ca să aveți încredere în mine.
Ceva care mă va face să trebuiască să am încredere în voi.
Tatăl vostru predă
la o unitate de cercetare a Republicii Civice din statul New York.
Aceasta
e o hartă codificată,
deci nu vă arată unde e în New York,
dar ștampila și filigranul
vor demonstra anumitor persoane că eu v-am dat asta, că v-am spus.
Și, dacă acele persoane află asta,
eu voi intra cu siguranță la închisoare.
Avem și de-astea.
- Vorbești serios? - Da.
Sunt și puțin afumată.
Cum ai învățat să faci șampanie?
Dintr-o carte de la biblioteca agricolă. Stai, Felix ți-a dat din trăscăul meu?
A spus că e un cadou generos de la colonia Campus.
Semănați întru totul cu tatăl vostru, voi amândouă.
Am văzut când am aterizat, tu cu afișul
și tu cum mi-ai arătat degetul mijlociu.
Cum demonstrează asta că semănăm cu tata?
Sunteți curajoase.
Cum ai ieșit în exterior când ea a aterizat?
M-am ascuns în portbagaj.
Ești o idioată.
„Sunt fiica tatălui meu.”
Vreau să beau ceva, dar nenorocita în negru mi-a luat trăscăul.
Tata a lăsat o sticlă de coniac în birou.
Da!
Cred că am băut puțin cam mult.
Hope, ne-a luat somnul.
A IEȘIT PROST, MĂ DAU LA FUND.
VOI GĂSI AJUTOR. NU SPUNEȚI CONSILIULUI, NICI LUI FELIX.
VĂ IUBESC.
Nu-i a bună.
Da.
- Ce ne facem? - Nimic.
Nu putem face nimic.
Acceptăm situația.
Sperăm
și așteptăm.
Ții discursul într-o oră.
Dacă te interesează, eu cred...
Cred că tata ar vrea să-l ții.
Doamnă doctor K?
Mesajul pe care vi-l comunic din partea Republicii Civice,
în această a zecea Zi a Monumentelor, este unul de solidaritate.
Republica Civică e de partea orașelor Portland, Omaha
și a coloniei Campus.
Ne-ați împrumutat cel mai strălucit membru al vostru,
pe dr. Leo Bennett,
care se va alătura altor savanți
pentru a ne ajuta să descoperim cele necesare refacerii lumii noastre.
Încrederea pe care am clădit-o ne va ajuta să reușim.
Cele două fiice ale lui Leo ne-au acordat încrederea lor deplină
și e momentul să v-o prezint pe una dintre ele.
E președinta consiliului studenților de la liceul Monument,
o viitoare savantă, Iris Bennett.
Reprezentanți din...
Din...
Am niște vise în care sunt moartă.
Nu vorbesc despre ele.
Persoana care m-a ajutat nu mai e printre noi.
Ultimul lucru pe care mi l-a spus
e că acum depinde de mine.
Cred că asta înseamnă să te maturizezi.
Când tu ești responsabil pentru viața ta.
Când am aceste vise,
am senzația că sunt reale, că n-am fost niciodată vie.
Ca și cum n-aș fi ajuns nici până în acest moment, darămite în viitor.
În Noaptea când căzut cerul eram doar un copil.
Și, brusc, a trebuit să trăiesc pentru viitor.
Mulți dintre noi am făcut asta.
Și am înțeles
că trebuie să încep chiar acum.
Cred că „acum” începe cu adevărul.
Adevărul este că...
N-am încredere în voi.
Nu știu cine sunteți, nu știu ce faceți.
Vei ajunge și acolo.
Tatăl tău știe,
într-o zi, veți înțelege și voi.
Nu e suficient.
Știința înseamnă să afli adevărul, nu doar să iei decizii în baza lui.
Asta e foarte dificil, e înfricoșător,
pentru că înseamnă să recunoști că n-ai toate răspunsurile.
Nu știm ce vom găsi atunci când le căutăm.
Cineva mi-a spus cândva că sunt curajoasă.
Că trebuie să fiu.
Așa că voi continua să lucrez acum, în prezent, ca să aflu.
Pentru mine.
Pentru Republica Civică.
Pentru Portland.
Pentru noi toți.
Zi a Monumentelor fericită!
El nu ne-a cerut ajutorul,
dar știm că poate are nevoie, asta e de ajuns.
De ajuns pentru ce?
De ajuns ca să mergem să-l ajutăm.
Vorbești serios?
Felix nu se va duce, fiindcă noi suntem aici și trebuie să ne protejeze, și...
Mesajul tatei nu-l va convinge.
Noi o vom face.
Trebuie s-o facem, știm unde e.
Plecăm doar noi?
Chiar dacă lucrurile ar fi ca mai înainte, tot ar fi o nebunie.
Altcineva n-o va face.
Știu că ți-e frică.
Și mie mi-e.
Dar nu pot să mai ignor situația.
Nu pot să mint
și știu că nici tu nu poți.
M-am blocat în acea noapte,
dar nu o voi mai face.
Faptul că ai văzut-o pe mama murind...
N-ar fi trebuit să treci singură prin asta.
Iris...
Mă bucur că n-a trebuit să vezi și tu.
Haide! Ai grijă, iubito!
Ai pățit ceva?
Nu-i nimic.
Mamă, camionul! L-am putea lua.
Se pare că tu mă salvezi, iubito.
- Haide! - Stai!
Stai unde ești!
Eu iau camionul ăsta
și mă voi duce să-mi caut familia.
Ascultă, nu vreau să-ți fac rău, da?
Soțul meu și cealaltă fiică a mea
poate că sunt chiar în spatele nostru.
Putem merge împreună, da?
Nu pot să mai aștept, îmi pare rău,
- ...nu pot să mai aștept... - Te rog!
Mamă!
Mamă, te rog!
Sunt aici, mamă!
Mamă!
Îmi pare bine că n-ai fost acolo.
Îmi pare bine că n-ai văzut nimic.
Te bagi?
Am putea muri.
Am putea trăi.
Când ajungem acolo, ce vom...
Când ajungem acolo, vom fi diferite.
Vom fi pregătite.
Știu eu cum să ieșim de aici.
De unde știți unde să mergeți?
Elizabeth ne-a dat o hartă ca să ne facă să avem încredere în ea.
El e undeva în New York.
O să vă duceți?
Tocmai până acolo?
Sunt 1.760 km pe jos.
Am făcut deja harta.
Ca să ajungeți înainte de lăsarea frigului trebuie să aveți ritm alert.
Așa vom face.
Ați mai văzut un zombi de aproape?
Uite ce e...
M-am antrenat să-i omor.
- Dacă vrei să ne faci să ne răzgândim... - Scuze.
Nu încerc să fac asta.
Vreau să vă conving să mă luați cu voi.
Și pe mine.
De ce?
Aveți nevoie de ajutor
și eu aș vrea
ca timpul meu pe acest Pământ să aibă o însemnătate.
Și, sincer, vreau să văd cum e în exterior.
Înainte să murim.
Înainte să mor.
În plus, știu karate.
Tu de ce vrei să vii?
Nu vreau să fiu cine cred toți că sunt.
Marco Voci de la serviciile de mentenanță spune că i-a dispărut nepotul.
E băiatul cel mare.
Silas.
Și Elton Ortiz de la cămin a dispărut.
Ce?
O antrenam să se lupte cu morții.
Încercam să o ajut cum pot.
Ascultă!
Dacă au plecat împreună, se îndreaptă spre Omaha.
Mi-a spus că acolo vrea să meargă.
Nu.
Știu încotro se îndreaptă.
Dar nu vor reuși.
Vor muri.
Ce e asta?
E cornul unui triceratops.
E al meu.
De asta ieșeam în exterior, ca să-l caut.
L-am pierdut acum mult timp.
Trebuia să fie un cadou pentru sora mea.
Ai avut o soră?
Mama era gravidă cu ea în noaptea când s-a întâmplat nenorocirea.
Nu eram împreună.
N-am mai văzut-o.
Îmi pare rău.
Să nu-ți pară.
Mama obișnuia să spună că „vântul câștigă întotdeauna”,
adică natura decide. Și, evident, a decis.
Băieți! Veniți?
Du-te înainte, vin și eu.
Trebuie să plecăm.
Felix ne va căuta.
E mult mai tare decât manechinul cu care mă antrenam.
Îmi pare rău că-ți dau ce nu mai folosesc eu.
Să nu-ți pară. Am îmbunătățit-o puțin.
Da, la naiba!
Haideți să vedem ce descoperiri ne așteaptă, da?
Ai de gând să-mi spui
ce tot scrii în caiet?
Chestii la care mă gândesc. Chestii serioase.
Despre cum să trăiesc în prezent. Și, ghici ce?
N-am visat azi-noapte.
Stai! Nu! O fac eu.
Vreau eu.
Eu v-am adus aici.
Ești sigură?
- Pot s-o fac eu. - Știu.
Adevărul sunt cuvintele pe care mi le spun.
Adevărul e că nu știu cum se va termina aventura asta.
Sau dacă se va termina.
Dar măcar acum trăiesc pentru mine, în prezent.
Caut adevărul propriu.
Și știți ceva?
Mă simt bine.
Da?
Am căutat în fiecare clădire din Campus și în zonele adiacente.
N-o găsim.