Az előző részek tartalmából.
A terhes nő, akivel találkoztunk, mikor anya meghalt.
Megijesztettem, és lelőtte anyát.
Tudtam, hogy történt valami, amit nem mondasz el.
Nem akarok az lenni, akinek itt mindenki gondol.
Ha mégis ölnünk kell, szerinted menni fog?
Mondtam, hogy ne menjen. Ordítottam vele, hogy ne menjen.
Be akarod tartani az ígéreted: segíts megkeresni apát.
Nagyszerű.
Tehát a kapott kód és a térkép alapján tudjuk,
hogy a Polgári Köztársaság kutatóintézete New York államban van.
De nem tudjuk, hogy pontosan hol. Még nem.
Eggyel több ok, hogy megforduljunk. Csak mondom.
Szép próbálkozás.
Korábban talán rossz irányba fordultunk,
de még biztos az autópálya felé tartunk.
A rossz hír, hogy kifogyóban a készletünk,
és mintha az eső is közelegne...
Ha a Will által említett állomás nem működne,
az egy dolog, de...
Semmi gond. Majd megoldjuk.
Hogy lehet, hogy mosolyog?
Hogy lehet, hogy mosolyogsz?
Mit gondolsz, hol lehet a Köztársaság?
Okkal nevezik a Rejtett Városnak.
Amikor az emberek először beszéltek a szövetségről
ezzel a Rejtett Várossal, azt hittem, a föld alatt van.
Én is.
De üzemanyagot finomítanak.
Helikopterrel repülnek. Növényt termesztenek.
Azt nem lehet a föld alatt.
A kutatóintézetük, ahol az apánk van,
valójában nem ott van, ahol élnek.
Talán a többi dolgot is egy másik helyen csinálják.
Ettől függetlenül az erőforrás-kibocsátás mérete nagy népességre utal.
Ha ez a helyzet, a biztonsági intézkedéseik,
tudod, hogy nem mondják el, hol vannak, elég érthető.
Ez nekem valami kétes szarságnak hangzik.
Valóban. És apátok üzenetei bizonyosan okot adnak az aggodalomra.
De ha van technológiájuk, mezőgazdaságuk,
és kormányzati rendszerük, bölcs döntés rejtve maradni,
még ha mások megkérdőjelezik is az indítékaikat.
Szerintem szerencsésnek érezhetjük magunkat,
hogy még nem vettek el
- egyes dolgokat. - Ezt nem tudhatjuk.
De igen, mert kereskedünk velük. Portland is.
Közös védelmi megállapodásunk van.
Nos, apánkat elvitték, szóval...
A lényeg az, hogy nem tudunk semmit.
Ezért ez a hosszú séta, bajnok.
Figyelj,
pont annyi ételünk és vizünk van, ami Omaháig elég. Ennyi.
Csakhogy az északra van, és ők keletre tartanak.
Igen.
És nem úgy tűnik, hogy meggondolják magukat.
- Legalábbis Iris nem. - Ja.
És Silas sem.
Sejted, hogy a bársonyzakós miért döntött úgy, hogy velük tart?
Nem hiszem, hogy jól ismeri a lányokat.
A kölyök éket verhet közéjük.
Miért nem beszélsz vele? Győzd meg, hogy gondolja meg magát!
- Én foglalkozok Hope-pal. - Vettem.
Hé! Gyertek, ezt nézzétek!
Megéri körülnézni, nem?
De. Induljunk!
Egy ilyen világtól eldugott helyen
talán még ellátmányt is találunk, valami ételt, ha mázlink van.
És menedéket az eső elől.
Még soha nem voltam igazi középiskolában.
Jól vagy?
A fenébe! Igen, bocsánat.
Próbálok körülnézni van-e itt valami használható,
amíg a bébicsőszök visszatérésére várunk.
Kiderült, nincs sok minden.
Hahó!
Ezekkel gyűjthetünk egy kis esővizet.
Ez a hely hatalmas.
Életteleneknek semmi nyoma, de attól még itt lehetnek a közelben.
A legfontosabb az étel, ruhák Hope-nak,
és bármi, amiben vizet tudunk gyűjteni.
Előnyt kovácsolhatnánk a kinti záporból.
- Igen. - Igen. Mint például az.
Szép volt!
Nagyobb területet át tudunk nézni, ha szétválunk.
Tudunk vigyázni magunkra.
Valaki azt tanította,
„összességében minden a kitérésen múlik.
A biztonságos távolságtartáson múlik, hogy élsz
vagy halsz.”
Ez jó. Így szoktam beszélni?
Rendben...
Silas, kapcsold be a rádiódat, és...
Elton, te velem jössz vizet gyűjteni. Menjünk!
Megtisztelő!
- Szóval... - Hé...
Nem beszéltünk sokat, mióta...
Reméltem, hogy beszélhetünk, de semmi gond.
Később beszélhetünk.
Igen. Persze.
Szuper!
Silasszal átnézzük az első emeletet.
Vettem.
Tartsátok nyitva a szemeteket, rendben? Fegyvereket készenlétben.
És ha láttok egyet, elfuttok. Világos?
Egy óra múlva itt találkozunk. Legyetek óvatosak!
„Legyetek óvatosak!”
Hallottam ám!
Úgy tűnik, ketten maradtunk.
Igen. Minden a kitérésről szól...
Gyere! Ez az!
Ne már!
Ezt tényleg viselték?
Mintha fütyinek akartak volna kinézni.
Várjunk csak! Te is viselted?
Sem megerősíteni, sem cáfolni nem tudom.
Ó istenem, fejezd be!
Olyan kínos vagy most.
Nevetnék, ha nem lennék olyan éhes.
Szóval... mi történt?
Legutóbb
azt hitted, vége a világnak, és embernek lenni szívás.
Most ezer mérföldet gyalogolsz életteleneken át egy megérzés miatt.
Szerinted túl késő megújulnom?
Ezt nézd! A lehetőségek tárháza végtelen.
Nyomokat hagytál nekem és Felixnek.
Belekevertek ebbe, vagy meggondoltad magad?
Az utóbbi.
De arról is meggondoltam magam, hogy meggondoltam magam.
Őszinte leszel velem, vagy nem?
Hogyne.
Amint elárulod, hogy hova tűnt a menő Huck.
Mert most kezdesz úgy beszélni, mint az apám.
Nem jöttél el.
Kallenbach igazgató irodája? Rémlik valami?
Ott ültem és vártam egész nap, de nem jöttél el.
Ja igen.
Hogy az.
Elfelejtetted.
Két óra között el akartam menni,
de aztán kitaláltam a pontos kezdetét...
a haladó immunológiai tankönyv előszavának.
Ami eddig fejtörést okozott, emlékszel?
Akkor felejtettem el.
Azután már jött a következő órám.
Aztán úgy gondoltam, ha egész nap ott ülsz,
talán jobban elgondolkozol, mielőtt bűzbombát gyártasz azért,
hogy ellóghass az iskolából.
Aztán arra gondoltam, a történtek csak
a tudatalattim termékei voltak,
amitől ismét elfelejtettem, egészen...
mostanáig.
Szóval... nem akarod elmondani, hogy mi van veled?
- Ez kezd rendszeressé válni. - Nem szimpla bűzbomba volt.
Időzített bűzbomba volt.
Két hétbe telt tökéletesíteni.
Mindegy.
Kifogtál egy ilyen balféket, néha már biztos bánod is.
Legalább Irisszal jól jártál.
Az ügynökség azt mondta nekem és anyádnak, hogy közös kiságyatok volt.
És hogy elválaszthatatlanok voltatok.
Kötelék volt köztetek, mielőtt mi találkoztunk volna.
Attól a pillanattól, hogy megláttunk titeket, csak meg akartunk védeni.
Tudtuk, ha nekünk nem menne, ti megvéditek egymást.
Jól jártál Irisszal. És ő is jól járt veled.
Soha nem kívántam még egy Irist.
Feltétel nélkül szeretlek.
Csak utálom, hogy nem olyannak látod magadat, mint én,
mert te kivételes vagy.
Segítek Irisnak, mielőtt megint odaégeti a vacsit.
A bűzbombák... ammónium-szulfidból készültek?
Ugyan már!
Inkább 60% dipropilén-glikolból és 20% tioglikolsavból.
Én nem abból csináltam volna, de...
nem rossz.
Mi az?
Láttam már pár ilyen jelet.
Ez az első, amire valami ragasztva van.
Szerinted a véletlen műve?
Talán nem.
Valaki mindet letépte valamiért,
- de ez kimaradt? - Passz.
Ha valaki letépte a jeleket,
talán van bent valami rejtegetni való.
Talán végre feltölthetjük a készleteket.
Aha.
Már csak meg kell találni.
Ezt hol tanultad?
Nem a középiskolában.
Jól van, jöhetsz!
Olyat keress, amiben vizet lehet gyűjteni,
palackot, főzőpoharat... bármit, ami lezárható.
Vettem.
A képek, amiket készítesz...
Érdekel a tudomány, mi?
Nagyjából az az életcélom, igen.
Hé, hé, hé! Gyere ide!
Igen, tedd ide!
Remek!
Tudod, hogy egy csomó kutatás folyik odahaza, ugye?
Igen, de ez sokkal jobb. Zsigeri érzés.
Nem könyvből és laborból tanulmányozom a világot,
első kézből látom, dokumentálom.
És az, hogy segítesz Irisnak és Hope-nak megtalálni az apjukat?
Hogy illik ehhez?
Az is nagyon érdekel.
Aggódnak az apjuk miatt,
- és nem akarom, hogy aggódjanak. - De alig ismerted őket.
Igen.
Már mindent tudok róluk a reggeli szájszaguktól az ürítési szokásukig.
Egy ilyen monumentális közös élmény,
mint ez, egy életre összeköt.
Hihetetlen.
Győzelem!
Jód.
A víztisztítás szent grálja.
Fogd, és...
meg is vagyunk. Mehetünk.
Az nem volt itt korábban.
Ez egy élettelen nyoma?
Biztosan megsérült, és elvonszolta magát.
Talán igen.
Talán nem.
Hé, Silas! Iris, hallotok?
Silas!
Maradj mögöttem!
Olyan, mint egy buli.
Az ajtó kitart. Semmi gond.
Sadie... Hawkins.
Biztosan ide járt suliba.
Talán nem ez a leghasznosabb.
Ki mondta?
Benézhetnénk a tanári szobába a folyosó végén.
Talán ott nagyobb szerencsénk lesz.
Majd én!
Víz okozta kár.
A talaj egyenetlen, és az ajtókeret deformálódott.
Szerintem totál beragadt.
Add ide a rádiódat!
Köszi! Hé, Felix, hallasz?
Felix...
Hé, mi a...
Talán fel kell tölteni az aksit.
Nem. Ez berozsdált.
Sosem beszélsz a szüleidről.
Apád milyen volt?
A seregben voltál, vagy ilyesmi, ugye?
- Biztosan büszke volt rád. - Az volt.
Az apákkal mindig bonyolult a helyzet, tudod?
Ezt hogy érted?
Tudod, néha...
furcsán mutatják ki, hogy nem szarják le a dolgokat.
Na igen.
Sajnálom, Hope,
de mennem kell.
Miért, hogy ki tudja hol veszélybe sodord magad
egy rakás emberért, akiket nem is ismersz?
Komolyan?
Ők jó emberek, Hope. Úgy értem...
Legalábbis annak tűnnek. A Polgári Köztársasággal azonosak a céljaink.
Bíznunk kell bennük.
Jó emberek elmondanák, hogy hova visznek téged.
És sajnálom, hogy pont rólad nem hiszem el,
hogy tisztán látod a dolgokat.
Én bízom az eszemben.
És az eszem azt súgja, hogy bízhatom ezekben az emberekben.
Feltörekvő elméket taníthatok,
még több embert kiképezhetek arra, amit tudni kell,
ez a haladás. Ez...
Nincs más út.
Egy már nem létező világot próbálsz megmenteni.
Az én eszem ezt súgja.
Ez nem a vég.
Ha az lenne, akkor könnyű lenne, de nem az.
Még van esélyünk. Ki fogom használni.
Jobb leszek.
Nem leszek ilyen elcseszett.
Nem miattad utazom el.
Nem vagy elcseszett.
Dehogynem.
Frusztrált vagy. Nem a te hibád, hogy frusztrált vagy.
Ezt hogy érted?
Nagyon sok dologról akartam
beszélni veled. Csak...
Most nem lehet.
De majd beszélünk, ha visszajöttem. És vissza fogok jönni.
Ez nagy dolog, de nem rossz.
Emlékszel, hogy azt mondták, hogy nem kommunikálhatunk?
Hogy a Polgári Köztársaság nem engedélyez üzenetváltást?
Nos, én kitaláltam valamit.
Micsodát?
Egy kis módosítás néhány régi technológián, amit majd megosztok
az Omahai Tanáccsal, miután visszajövök, de addig nem.
Megmutatom ezt az eszközt nektek,
- Felix már tud róla... - Felix?
Ő is családtag, Hope.
Csináltál egy kommunikációs eszközt?
Látod? Én is tudok rossz lenni.
Nem lesz semmi baj.
Szeretlek.
Jobban, mint gondolnád.
Elmondhatok őszintén valamit?
Igen.
Ahelyett, hogy vakon megyünk előre, és ki tudja, mivel futunk össze,
talán előcsalogathatnánk.
És a mi terepünkön szállnánk szembe vele.
- Esetleg? - Csak maradj mögöttem!
Hé!
Jól vagy?
Ja. Csak klausztrofóbiás vagyok, szóval bele sem merek gondolni.
Ez nem megy sehova.
Gyere! Tovább kell mennünk.
- Kérsz vizet? - Igen.
Megértem, hogy megvan az okod itt lenni, oké?
De nem állsz készen erre.
Egyikőtök sem. A fenébe, még azt sem tudom, én készen állok-e.
Nézd, lehet most nincs semmi azon a sarkon túl,
de előbb-utóbb lesz valami. Oké?
És ha törődsz Irisszal, Hope-pal és Silasszal...
Láttál már ilyet, ugye?
Érdekel, miért van ez a tetoválásom?
Hogy emlékeztessem magam mindenre, amit valaha elvesztettem.
Akiket elvesztettem.
Én is elvesztettem a szüleimet, Elton.
Akárcsak te.
És voltak mások is.
Barátok.
Az az ember, aki megtanította, hogyan kell feltörni egy zárat.
A pokolba,
mást már nem veszíthetek el, oké? Nem fogok.
Pontosan ezért van szükségem a segítségedre, érted?
Segíts meggyőzni a többieket, hogy forduljunk vissza.
Csak arra kérek, hogy gondold át, oké?
Csak gondold át!
Gyere!
Menjünk!
Egy élettelen tette ezt?
Nem.
Nem, nem az.
Figyelj,
meg kell találnunk a többieket.
El kell tűnnünk innen a fenébe.
Akármi is tette ezt, talán nincs egyedül.
Szerintem, ha muszáj,
átjuthatunk az élettelenen, és feljuthatunk az emeletre.
Szomjas vagy?
Hol találtad...
A lelátó alatt.
Még sosem ittam dobozos üdítőt.
Szent szar, ez nagyon jó!
Igen.
Szerinted tudták, hogy milyen jó itt nekik?
Üdítő, tánc, művészeti óra...
A szabadság, hogy bárkik és bármik lehessenek.
Az üdítőt kivéve nem volt meg neked az összes többi az egyetemen?
Dehogynem.
De bárcsak tudtam volna akkor azt, amit most tudok!
Talán nem hajtottam volna annyira,
hogy megpróbáljak mindent jóvátenni.
Hogy másokért éljek.
Miért akartál jóvátenni?
Dolgokat.
De egyvalamit elmondhatok.
Biztosan többet táncoltam volna. Vagyis...
Nem féltem volna annyira egy kis szórakozástól.
Mi van a művészettel?
Ó!
Mi van vele?
Te... művész vagy.
Más lettél. Vezetsz minket.
Igen. Próbálkozom.
Azt teszed.
Te is más lettél.
Úgy értem, amit az Üstnél tettél.
Tudom, miket mondtak rólam az emberek.
Az ostoba emberek.
A legtöbb ember.
Igen. Az ostoba emberek.
Ha mondtak valamit rólam,
vagy hogy szerintük mit tettem,
egész nap az járt a fejemben, újra és újra.
De idekint nem.
Remek!
Ígértél egy dalt, amint biztonságban vagyunk.
Rajta!
Kérlek!
Rendben, így... így kell feltenni, ugye?
Igen.
Húha!
Ó!
Nem gondoltam...
Nem képzeltem volna rólad...
Ez volt a nagymamám kedvence.
Tudod mit?
Tetszik.
Itt kéne lennie az alagsorba vezető lépcsőnek.
Ez a hely egy labirintus.
Vissza!
Nem kell a fegyver!
Komolyan?
Tiszta őrület belegondolni, milyenek voltak azok a régi táncok.
Úgy értem, nők nagyestélyiben... keringőznek egy ilyen dalra.
Biztosan nagyon...
elbűvölő volt.
Négy éves koromban
a nagymamám elvitt egy társastánc órára a nyugdíjasok klubjában.
Az nem volt olyan elbűvölő.
Lebuktál!
Szóval tudsz táncolni. Oké, gyere! Mutasd meg!
Nem tudok.
Nem... nem emlékszem rá.
Nem hiszek neked.
Tényleg nem emlékszem.
Szóval...
Gyerünk! Csináljuk együtt!
Gyere már!
Arra!
Így kell, igaz?
Azt hiszem.
Oké.
És...
Igen. Ez, ez jó volt. Rendben.
Kezd alakulni.
Rajta!
Menni fog.
Hát persze!
Biztos meg lehet kerülni.
Bárcsak megmozdulna vagy elmenne!
Oka van, hogy nem mozdul.
Nézz csak rá!
Úgy áll az ajtóban, mintha őrködne.
Szerinted a kölykeit védi?
Ha igaz, én tudom, hogy kerülhetjük meg.
Lassan mozogj!
Menjünk!
Silas, hallasz?
Követned kell engem.
Megvannak.
Iris!
Silas, gyerünk!
Nem nyílik. Hidd el!
Van másik kijárat?
Van egy hátul. Az alagsorba vezet.
De van ott egy élettelen.
Jól van, itt lemegyünk, és amott feljövünk.
Elintézem az élettelent.
Addig ti ketten maradjatok itt, rendben?
Valami más is kóborol ezeken a folyosókon,
és nem hiszem, hogy barátságos.
Szóval az „csak a kölykeit védte”?
Ezt akkor tanultam, amikor odakint voltam.
Látod, könnyű azt gondolni, hogy jól értelmezed a helyzetet.
Néha azonban
teljesen más történik,
amiről fogalmad sincs.
Mint mikor próbáltál rávenni, hogy forduljak vissza?
Így volt, nem igaz?
Úgy értem, az a sok kérdés.
Azt kéne tenned.
Néhány napja megtettem volna,
de most már nem tehetem.
Az apák néha furcsán mutatják ki, hogy nem szarják le a dolgokat.
És lehet, hogy félreértettem apám dolgait.
Hogy érted?
Mielőtt apám elment,
azt mondta, nem az én hibám, hogy olyan frusztrált vagyok.
Azt hittem, csak rizsál, hogy jobban érezzem magam, de...
Talán...
Talán csak védelmezni próbált, mint az a farkas.
Védelmezni mitől?
Nem tudom. Valamitől.
Amikor rátalálok, majd megkérdezem.
Még mindig éhes vagy?
Kezdd el feltölteni a készleteket!
Én elintézem ezt.
Hallod ezt?
Igen. De nem tudom, mi az.
Át kell jutnunk ezen az élettelenen.
Igen.
Húha!
Én kinyitom ezt az ajtót...
Amikor szólok, te kinyitod azt.
Rendben.
Oké.
Hé! Rám figyelj!
Gyerünk! Gyerünk!
Erre! Hé!
Silas, az ajtót!
Silas!
Mi az?
Szerintem egy fáklya.
Vigyázz a szemedre!
Silas, óvatosan...
Silas!
Ne!
Silas? Az ajtóhoz!
Jól vagy?
Igen. És te?
Ki kell jutnunk innen.
Silas!
Undorító.
Valahonnan Omega-3-hoz kell jutni.
Hé, Silas! Segíts az ajtónál!
Hallottad ezt?
Iris?
Iris!
Hope?
Ki kell nyitnunk ezt az ajtót. Élettelenek vannak itt,
és kezd eldurvulni a helyzet.
Iris, kijuttatunk onnan titeket. Tartsatok ki!
Siessetek!
Közeledik.
Mindig csak közelednek.
Tiszta lappal kezdhetsz.
A saját anyja is ellene tanúskodott.
Hihetetlen, hogy beengedik ide.
Ezért börtönben kellene ülnie.
Felix!
- Felix! - Iris!
- Kijuttatunk onnan titeket! - Felix! Siess!
Silas! Elég volt!
Silas!
Hé, Silas! Silas!
Silas!
Sajnálom!
Amikor hallottalak sikoltozni...
Igen. Tudom. De jól vagyok.
És mi?
Sok mindenről lemaradtam.
Talán, ha csak...
Vagy ha te...
Beszélgetnünk kellett volna.
Elmondhattunk volna egymásnak, hogy mi történt aznap éjjel.
Ott lehettünk volna egymásnak.
Ez az, amiről mindketten lemaradtunk.
Igen...
Te vagy a „strapabíró” abban a StrapaSzövetben, ugye tudod?
Igen.
Egy pillanatra aggódtam érted.
Köszönöm!
Én jobban aggódtam Silas miatt.
Szóval...
Ha a visszafordulást tervezitek...
Azt hogyan képzelitek?
Úgy értem, a Dicsőség Üstjén át visszamenni öngyilkosság lenne.
Attól függően, meddig tart...
meggyőzni mindenki mást, több lehetőség is van.
Például?
Átfogalmazom.
Az utolsó legjobb esélyünk a Mississippi.
Hucknak és nekem...
Tényleg jól jönne ebben a segítséged.
Így tarthatunk mindenkit életben.
Benne vagy?
Hé!
Mindenki indulásra kész.
Szóval...
Itt kellene hagynotok.
Biztos nem hagyunk itt, szóval...
Bántottam Eltont.
Baleset volt.
Ő is tudja.
Tudom, hogy hallottad, mit beszélnek.
Hogy mit beszéltek.
Azt hiszed, én öltem meg az apámat?
Azt?
Semmi gond.
Akármit is hiszel.
- Én csak... - Nem.
Nem számít.
Talán én is megtehettem volna.
Talán hagynod kellett volna.
De megmentettél minket. Már kétszer is.
Úgy értem, ez te tetted, Silas.
Figyelj, csak ez számít.
Szóval gyerünk!
Mossuk le az arcodat!
Hé, jól vagytok?
Jól vagy.
Várjunk!
Várjatok! Elnézést!
Mi az, elhagytad a báli koronádat?
Nem.
Nem, csak... csinálok egy csoportképet.
Gyerünk! Álljatok össze!
Azt hittem, csak dokumentálásra használod a géped.
Mióta csinálsz képeket élő emberekről?
Nem is tudom.
Mostantól.
Gyerünk! Ez az!
Mosoly!
A402-es tesztalany.
Ott jó lesz. Köszönöm!
A tesztalany nem reagált kimutathatóan a pszichológiai ingerekre.
Nekrotikus plazmát és agyfolyadékot veszünk további vizsgálatokhoz.
Az eredményeket összehasonlítjuk
az újraélesztés alatti és az azt követő tesztekkel.
Holnap az ütemterv szerint megkezdjük az éghajlatváltozási teszteket.
Ismétlem, ez az A402-es tesztalany,
élőként dr. Samiel Abbottként volt ismert az Oregon állambeli Portlandből.
Köszönöm! Hozza a következő tesztalanyt, kérem!
Ott jó lesz. Köszönöm!