Tidligere i The Walking Dead: World Beyond.
Dere har lånt oss deres største begavelse,
Dr. Leo Bennett.
Jeg er sikker på at Iris hjelper noen.
Sånn går det.
Og Hope? Hun er nok sammen med venner.
Havner i trøbbel.
-Så du tilstår. Du er en av dem. -Ja.
Will skulle vært tilbake for lenge siden.
Jeg tror de lyver til oss.
Faren din er ikke i fare. Det var han aldri.
Jeg må hjelpe pappa med forskningen. Hucks oppdrag var å få meg dit.
De tror jeg kan redde verden,
men de aner ikke hva man kan gjøre.
Det er slik vi gir livene våre mening.
Will?
Jeg trodde du var død.
Hvorfor trodde du det?
Vet dere det ikke?
De som fortsatt er der ute, utgjør ingen trussel.
La oss prate. Mye har skjedd siden du dro.
Dere Bennetter vil kunne utrette stordåd sammen.
Ja, det vil vi.
FOR SEKS UKER SIDEN
EN DAG ETTER MONUMENTDAGEN
OMAHAS BYGRENSE DE UTSLITTES FRISTED
Vi rydder banen.
Enheten er på vei, tre kilometer unna.
Klar for sprengladning.
SPRENGLADNING M112
Alfa, gjør deg klar til å hentes ut.
Enheten er på vei.
Både Campus-kolonien og Portland er bekymret for kommunikasjonsbruddet.
Det ryktes at de vil sende hit noen for å etterforske.
Som forventet. Be major Mullins om å ta kontakt,
og tilby et samarbeid på etterforskningen.
-Og veien til Campus-kolonien? -Den er ryddet.
Kolonnen kommer dit innen 72 timer,
så fort den har jobbet ferdig her.
Bra.
Da du valgte å ikke informere oversersjant Mallick...
Hennes oppdrag angår ikke dette.
Har vi flaks, så er hun... på trygg avstand.
Avfyr sprengladninger.
Nye ordrer fra generalmajor Beale.
Å gjøre dette?
Og så igjen mot Campus-kolonien?
Det er bare starten.
Varsle Delta-laget. Vi har funnet rømlingen deres.
Hjelp... meg.
Skyt.
NÅTID
PÅ VEI TIL NY MED ENHET + 4
ALLE 4 KAN OFRES
Jeg syntes jeg hørte at noen var våken.
Hun klarer seg sikkert.
Hun har bursdag i dag.
Ja.
Faren deres finner sikkert på noe til henne.
Kan du love meg
at du vil forsøke
å sove litt, i det minste?
Litt søvn?
Jeg lover om du lover.
Ok.
Ønske meg lykke til.
Hva faen?
Er det her dere driver forskningen?
Planen er forandret.
Hva faen?
Hvorfor er vi her?
Hva faen er dette?
Dette er en leksjon, Hope.
Ikke vær redd, jeg vet at du ikke liker skolen.
Tenk mer på det som en skoletur.
Du sa at vi skulle dra til faren min.
Løy du da også?
Hvorfor spør jeg engang?
-Hun vil la deg møte ham... -Nei, det vil jeg ikke. Ikke ennå.
Du gav oss kartet.
Du sa at det var New York. Du presset oss, og løy om...
De andre helikoptrene. Du sa at du dro alene til universitetet.
Hva handlet det om?
Vi er ti år inne i en ny verden, Hope.
Og det finnes kolonner med døde - du kaller dem megaklynger,
andre kaller dem horder, og noen kaller dem flokker -
over hele kontinentet, og så vidt vi vet, hele verden.
Og disse kolonnene er nå så store at de kan bryte gjennom alt mulig.
De tar seg gjennom alt mulig, hele byer.
Dagen etter Monument-dagen, var vi på vei til Omaha,
og da så vi en slik kolonne.
Større enn noe vi hadde sett tidligere.
Det var ufattelig.
Den brøt seg gjennom Omaha, og var på vei mot Campus-kolonien.
Vi mobiliserte redningsinnsatsen,
og kontaktet tjenestemenn i Campus-kolonien, da en annen kolonne,
nesten like stor, smeltet sammen med den første.
Det må ha vært over hundre tusen til sammen.
Vi gjorde alt vi kunne for å redde så mange liv som mulig,
men det var ikke nok.
De få som kom seg ut i live,
fløy vi til Portland, men...
Både Omaha og Campus-kolonien er borte.
Hva?
-Nei. Det er umulig. -Hva prater du om?
Redningskorps finkjemmer fortsatt området, men akkurat nå, så...
Nei, du tar feil. Du...
-Jeg er så lei for det... -Ikke rør meg!
Jeg er så lei for det, dere.
Det er små ord for noe så stort, men...
Jeg bryr meg ikke.
Jeg tok oss hit til Albany,
fordi dette var mitt hjem ved slutten.
Jeg jobbet som attaché for det britiske forsvarsdepartementet
da alt gikk i oppløsning.
Og det var da jeg innså
hvor raskt enhver sjanse til en fremtid kan smuldre i stykker,
selv når alle gjør sitt beste.
Du har gått gjennom så mye,
men etter alt som har skjedd, Hope,
tror du fortsatt at en fremtid er mulig?
Jeg...
Jeg... Jeg gjorde det.
Du bør det.
For til tross for alle de falne byene, så er det mulig.
Og å få deg til å tenke annerledes,
tenke mer positivt om fremtiden, ja,
det var derfor vi presset deg til å gjøre denne reisen.
Og jeg er lei for det, men nå som du ser hvor skjør sivilisasjonen er,
så forstår du at ingen klarer seg på egen hånd.
Ingen. Alle er nødt til å jobbe sammen
for å kunne få til den fremtiden.
Nei. Du sa at vi skulle dra til faren min.
-Jeg håper det er mulig. -Du håper det?
Vi vet begge at du ikke er klar ennå.
For et samfunn med en langsiktig plan,
grunnet på generasjoner med utdanning
og vitenskapelig utvikling,
er genier en uvurderlig ressurs.
Men et geni som er rebelsk, en resolutt bråkmaker? Det er en risiko.
De egenskapene kan spre seg som råte om de brukes mot oss,
og gjøre ethvert felles mål uoppnåelig.
Vi kan ikke ta imot noen som vil sette noe slikt på spill.
Misforstå meg ikke:
vi vil at du skal jobbe for oss, og du har mye å tilby oss,
men du får ikke gjenforenes med faren din
før jeg vet at du, til tross for din sorg og ditt sinne,
er fullstendig forpliktet til å være til nytte for fremtiden.
Du må tilegne resten av livet til opplæring,
hjelpe frem forskningen hans,
og føre den kunnskapen videre til neste generasjon,
for først da, og bare da, vil du være til nytte for fremtiden.
Jeg er det.
Det er derfor jeg ble med dere, fordi jeg er klar.
-Jeg tror du trenger mer tid. -Til hva da?!
Til å tenke på hva du vil, Hope.
Hva er det du virkelig vil?
Jeg trenger et svar ved daggry.
Etter all dritten du har satt meg i,
så kan jeg gå min vei, og du vil bare la meg gjøre det?
Jeg gir deg det alternativet, ja.
Du har all grunn til å velge det,
med tanke på omfanget av vår manipulasjon.
Jeg tar sjansen. Alene!
Tror du at du kan finne søsteren din, eller vennene dine?
Nei. På egen hånd der ute, så kommer du deg ikke ut av byen,
langt mindre til en slags fremtid.
Å være i live i dag, det er en gave.
Og du kan velge å kaste den bort, alene, kaste bort alle gavene dine,
eller så kan du slåss for en fremtid med andre, for andre,
slik at det som skjedde her, og med de hundre tusen sjelene i Omaha,
og vennene dine, aldri skjer igjen. Du trenger ikke å like oss,
men du må omfavne det vi kjemper for. Valget er ditt.
Hope!
Dunn Memorial-broen er den eneste veien ut.
Åtte kvartaler mot øst. Jeg anbefaler den ikke.
Gjør du virkelig dette? Etter alt jeg gjorde for å få henne med hit?
-Hun kan dø. -Ja, det kan hun.
Eller så velger hun å slutte seg til oss. Hun må velge.
Oppdraget er ikke ferdig.
Fortell hva som skjedde.
CRM kontrollerer all kommunikasjon som går inn og ut.
Hver melding kodes og tidfestes for å unngå å bli oppdaget.
De driver ikke dank.
Jeg er bekymret. Ukene går, og ingenting skjer.
Offiser Campbell, jeg forstår din uro.
Men det kan være alt mulig. Solstormer, utstyrssvikt...
Jeg ventet på en oppdatering fra Omaha som var flere uker forsinket.
Tiden gikk, og de nektet å samarbeide.
Jeg sa det til dem.
Det var mitt feilgrep.
Romano og jeg hørte at de skulle sende et lag til en stasjon
flere hundre kilometer unna, for å se på kommunikasjonsfeilen.
Leo tillot oss å bli med dem.
Vi tonet det ned, så han ikke ble bekymret,
sa at det var et rekognoseringsoppdrag.
Løytnant. Det var godt å høre at du hadde plass til to til.
Jeg ser frem til å komme til bunns i dette.
Dere kan reglene.
I ettertid, så fantes det tegn på at det var en felle.
De sa ingenting da vi ba om å få bli med.
Jeg overhørte en av dem si en kryptisk kommentar
om å hente et patruljeskift neste dag,
men det var en tredagerstur.
Og de hadde lite forsyninger for en tredagerstur.
Jeg var på rømmen i et par dager, da jeg hørte helikoptrene.
De lette etter deg.
De slapp ned containere.
Containere fulle av utstyr fra Campus-kolonien og Omaha.
Generatorer, datamaskiner...
Noe av utstyret var fullt av blod.
De lastet opp lastebiler og kjørte...
Vent, vent, vent.
Blod?
Er du sikker?
Jeg hørte at de kalte det et redningsoppdrag.
Sa noe om at alt gikk til helvete da
en enorm kolonne brøt gjennom.
Et par dager senere fant de meg.
Jeg fikk bli med dem.
Jeg hjalp et jaktlag da jeg sprang på dere.
Vent! Sier du at Omaha...
At døde bare brøt gjennom byen?
Jeg kan ikke tolke det annerledes.
Hvordan?
Hvordan kan byen bare være borte? Jeg...
Vent, faren min. Er han ok?
Det er ingen grunn til å tro at han ikke er det. Samme med Hope.
Jeg sparket i et vepsebol. Stilte for mange spørsmål.
Det må ha gjort meg og Romano til mål.
Visste CRM det hele tiden? Hvorfor skulle de lyve?
Jeg vet ikke.
Alt jeg vet er at de ville drepe meg,
og at jeg blir drept om de finner meg.
Vi bør dra.
Hele stedet er sikret.
Stormen i går veltet noen trær opp på muren.
Det er mulig at noen døde kom seg ut, men vi lappet det sammen raskt.
Det er en... En Jean-Charles.
En skulptør fra Haiti som jeg har lest om.
Den der kalles Verité.
Hva slags sted er dette?
Utkanten.
Det var et forlatt gårdsbruk i gamle dager.
Før alt gikk i oppløsning,
ble det kjøpt og omgjort til en kunstnerkoloni.
De har bygd det opp siden da, og hanket inn folk.
Felix, Iris, dette er lederen for rådet som styrer her.
Indira. En budbringer varslet oss om at dere var på vei.
Jeg er så lei for hjemstedet deres.
Men Will har gått god for dere, så nå har dere et hjem her,
i det minste til en mer varig løsning innfinner seg.
Det setter vi umåtelig pris på.
Dere kan beholde knivene deres, men for alles trygghet,
så ber vi om at dere avstår alle andre våpen når dere er her.
Går det bra?
Det er et ledig soverom i det huset Will bor i.
Når dere har vasket dere og spist, sender jeg noen for å se på beinet.
Rådet vil nok stille spørsmål til dere begge,
men jeg kan la det vente til i morgen.
Kom. Det er rett her borte.
La meg spørre om noe før dere går.
Hva lever dere for?
Det krever mye å leve nå, det krever alt.
De som fortsatt lever, har sine grunner.
Og jeg må vite hva deres grunner er, om dere vil bo her hos oss.
Hva lever du for?
Disse to.
Og et par andre.
Og du?
Jeg lever vel for Hope.
Verden er ingenting uten håp.
-Gå. -Kom igjen.
Hei.
Hvor trygge er vi her?
Det er sjelden at CRM tar seg inn i Utkantens territorier.
Det er en del av avtalen Indira har med dem.
Hennes folk rydder området for døde,
og holder fremmede på avstand fra anlegget.
I gjengjeld, gir CRM dem forsyninger og nøytralitet.
De plager ikke CRM, CRM plager ikke dem.
De risikerer alt ved å gi oss ly.
Jeg har dechiffrert bøkene.
-Fant du noe? -Beliggenheten til depoter,
drivstofflager, sånt vi får bruk for når Hope og faren min er tilbake.
-Ingenting som kan få dem tilbake. -Og du er sikker?
Kom igjen, det må jo være noe der, ikke sant?
La oss rekognosere anlegget når det er mørkt.
Se med egne øyne hva det er vi står overfor.
Hvor langt er det dit?
Kom igjen, du sa at du holdt på å tegne en skisse.
Ja, men...
Det er ikke noe noen av oss kan gjøre ennå.
Jeg vil også at Hope og faren din skal komme unna de drittsekkene,
men jeg kan det stedet.
Jeg vil ikke bare sitte her og vente.
De har vakter, patruljer, langtrekkende våpen.
Det er farlig å komme nær,
og det vil ikke fortelle dere noe jeg ikke vet allerede.
Dette handler om det lange løpet.
Det vil si hvordan vi kommer inn, får dem ut,
og hvor vi drar etterpå.
Det handler ikke bare om Hope og Leos sikkerhet, eller vår lenger.
Det handler om sikkerheten til alle her som gir oss ly.
Et feilsteg, så er alt over.
For oss alle.
PRISVINNER AMELIA LANG
CANDICE FRODER MORGENDAGENS LEDERE
JEG KAN IKKE TA FOR GITT... JEG ER IKKE SÅ INNBILSK...
PÅFØRE SMERTE
BLØ DØ
GI NÆRING
Iris?
Felix!
Pappa?
Tenk på hva du vil, Hope.
Hva du virkelig vil.
SAVNET CANDICE FRODER
Hallo?
Har du tenkt å dra etter henne?
Du sa at vi trengte henne for å holde faren motivert.
For kanskje til og med ta over forskningen hans.
Jeg sa at vi kunne bruke henne til slike ting, ja.
Og så da, betyr ikke det noe lenger?
Det som betyr noe er at du lykkes, Jennifer.
Den var din idé å frakte jenta tvers over landet på denne måten.
Du insisterte på at hun var verdt risikoen.
Du overbeviste meg om at dette var den eneste måten å endre henne på.
Og det endret henne.
Ikke nok.
Denne lille dulten?
Jeg tror den kan sørge for at oppdraget ditt lykkes.
Akkurat som Omaha.
Og det vil bortimot viske vekk det som skjedde før du dro.
Jeg vil bare ditt beste, du vet vel det?
Hun minner meg litt om deg i den alderen.
Var det derfor du tok henne med?
Hun var hjelpeløs.
Sint.
Hun trengte noen å se opp til.
Noen som trodde på henne.
Jeg kjente meg igjen.
DU ER HER DUNN MEMORIAL-BROEN
Hvorfor fortalte du ikke om Campus-kolonien eller Omaha før?
Da vi møttes for debriefen?
Det ville bare vært en unødvendig distraksjon,
og det ville gjort oppdraget ditt så mye vanskeligere.
Når man spaner i en lengre periode...
Det er lett å knytte bånd. Alt flyter sammen.
Om du vil følge etter henne, så står jeg ikke i veien.
Hva med de andre?
Du sa at dere fant en. Hvem var det?
Basert på beskrivelsene dine, tror vi at det er Silas Plaskett.
Plaskett er uskyldig. Han vet ingenting.
Han har blitt avhørt.
Han nekter å samarbeide.
Vi har ikke snappet opp noe, så derfor vil jeg finne de andre.
Om de vet for mye, eller...
om de fortsatt er innstilt på å "redde" dr. Bennett, eller Hope...
Så må de tas hånd om.
Så...
Si meg, hvor mye vet de om oss?
Om oppdraget.
Hun er med i CRM.
Åtte kilometer nordover er det trygt.
DØD
DØ TA INGENTING
INTET ANNET FORMÅL GI NÆRING
Hvorfor gjør du dette?
Jeg vil ha det du har.
Du har et helikopter. Jeg hørte det.
Du har klær og mat, og når man har det, slåss man for å beholde det.
Og når man har ingenting, tar man. Man må ta. Man må ha gi næring!
Du. Du er henne.
Jeg så bildet av deg. Det er deg. Jeg vet at det er deg!
-Du tar feil. Det er ikke meg. -Du er Candice!
Nei. Jeg er ikke det. Jeg kan ikke være det, fordi du er henne.
Ser du?
Du kan ikke stikke av. Det finnes ikke noe bedre sted. Det vet du.
Du kom deg ut, og du måtte komme tilbake.
Og komme tilbake, og komme tilbake, og komme tilbake, og komme tilbake.
Du burde gjort så mye i begynnelsen.
Så mye.
Du burde gjort det, Candice, men du klarte det ikke.
Hvorfor klarte du det ikke?
Slutt, vær så snill. Jeg vil ikke skade deg. Jeg vil bare dra.
Dra hvor?
Du kommer bare til å dø.
Noen andre får klærne, maten, forsyningene, kjøttet.
Ikke tving meg til å drepe deg.
-Si hvorfor du er her ute. -Hva?
Hva gjør du her om du ikke vil gi næring?
Jeg prøver bare å overleve.
Å, Candice.
Din dumme lille tispe.
Nei!
Du gav næring.
Bli. Bli.
Dette er hjemmet ditt.
Det er ditt nå.
JEG ER STOLT AV Å GJØRE EN VIKTIG JOBB, OG HÅPER DU OGSÅ BLIR DET.
VI GJØR FREMSKRITT.
Tenk på det du vil, Hope. Det du virkelig vil.
Jeg ble svært glad for at du ringte.
Du hadde rett.
Jeg kunne ikke klare meg alene.
Men jeg vil ikke at dette skal være alt.
Jeg vet ikke om det er det du vil høre, men det faen meg sant.
Har jeg bestått prøven?
Får jeg treffe faren min nå?
Det er greit å hate oss, Hope.
Det bør du.
Men alt fælt som vi gjør, må gjøres.
Vi bærer den byrden, slik at ingen andre må,
så det fortsatt kan finnes noe godt i verden.
Og en dag, så vil kanskje ikke dette være alt.
Jeg er villig til å gi søsteren din og offiser Carlucci et hjem hos oss,
da de ikke har et sted å vende tilbake til.
Jeg ser for meg at du forstår det på et helt annet vis nå.
Du ville se om jeg fulgte etter henne.
Hun og de andre har forandret meg.
Jeg er så glad for at jeg tok feil.
Jeg har tenkt på Silas.
Hva vi kan gjøre med ham.
Ingen uavklarte spørsmål, som du sa, ikke sant?
Jeg er redd jeg har tragiske nyheter om Campus-kolonien,
som jeg må dele med deg.
Det veies opp av svært gode nyheter om familien din.
Hei.
Hvordan går det?
Legen sa at du har hjernerystelse.
Hør her.
Du har all grunn til å hate meg.
Men du må høre etter.
Vil du noensinne møte Iris og Felix igjen?
Vi må bli enige om noe.
Før vi forlot dem i det gårdshuset,
så sendte jeg dem til en bosetting noen kilometer unna.
Folkene der vil beskytte dem.
-Vent, hva? -Men moren min...
Jeg fortalte henne at de ikke vet noe.
Det gir dem beskyttelse hvis hun finner dem.
Så lenge de ikke røper det de vet.
Hvorfor det? Hva skjer om de gjør det?
CRM finner ut at dere dechiffrerte etterretningen deres?
At dere visste at jeg fikk ordre om å drepe Iris og Felix,
om det ble nødvendig?
Og at jeg lot dem leve, fordi jeg visste det?
Jeg vet ikke hva som skjer.
Men jeg vet at vi har drept folk av mindre grunner.
Du synes virkelig at jeg er en idiot, hva?
Du prøver bare å redde skinnet ditt.
Nei. Det er ikke det dette handler om.
Hvorfor skal jeg ikke fortelle moren din at du spolerte oppdraget hennes?
Hvorfor skal ikke jeg ødelegge livet ditt som du ødela mitt?
Jeg fortalte det nettopp.
Prater du med henne, så blir ikke bare jeg en måltavle, men du også.
Og Felix og Iris.
Til og med faren din, også.
Om du forteller hva som faktisk skjedde.
Du er nødt til å lyve til ham.
Om hvor de er.
Om hva du vet.
Det er eneste måten du kan være sikker på at han forblir trygg.
Og vi to?
Vi er bare små brikker i en stor mosaikk.
Små spillere i et spill som vil holde på i flere tiår.
Kanskje århundrer.
Men dette stedet?
Det er trygt. Det er bra for alle.
Så lenge vi følger reglene deres og ikke finner på noe tull.
Er det en trussel?
Det er sånn det er. Etter gårsdagen trodde jeg du hadde skjønt det.
Nei, jeg skjønte at jeg ville være med i en fremtid.
Kanskje hjelpe til å jobbe for en.
Men jeg vil aldri jobbe med dere drittsekker for å få det til.
Jeg visste at jeg ikke ville klare meg der.
Du var bare billetten min ut.
Klokken er over midnatt. Gratulerer med dagen.
Lover du meg at du vil forsøke
å sove litt i det minste?
Litt søvn?
Jeg lover hvis du lover.
Ønske meg lykke til.
Felix.
Felix?
Ja.
Hvorfor tror du CRM ville dekke over det som skjedde der hjemme?
Det gir ingen mening, ikke sant?
Nei.
Det gjør det ikke.
Jeg tenker hele tiden på alle som er borte.
Og den eneste grunnen til at vi ikke er det, er fordi vi dro.
Vi tok en sjanse.
Kanskje det er slik vi må fortsette å leve.
Slik vi får tilbake Hope og faren min.
Vi gjør det vi må, uansett risikoen.
Altså, det er flott at rådet lar oss bo her, men...
Vi kan ikke bli her særlig lenge. Reglene er helt annerledes nå.
CRM har forandret spillet.
Så da må vi spille på en ny måte.
Noe om at alt ble ødelagt av en enorm kolonne som passerte.
At døde bare stormet gjennom?
Jeg kan ikke tolke det annerledes.
Det var ikke døde.
Det var dere.
Sånn går det. de.