Toto je šestá zpráva z BBC.
Ale nejdřív si prosím poslechněte pár osobních zpráv.
„Štěstí přichází, když ho nehledáte.“
„Šťastný je ten, kdo podnikl velkou cestu stejně jako Odysseus.“
Od Marie-Thérèse pro Marie-Louise:
„Dnes večer přijde přítel.“
Haló?
Tady Gravier. Volám nevhod?
To ne, ale jsem v metru.
Jestli se to přeruší... Haló?
Ten kretén nemá signál.
Chtěl jste se mnou mluvit?
Bisson odešel s hodinkama v hodnotě 40 000 eur?
Jeho klienti prý nemůžou cestovat.
-To je idiot. -Je milej.
Jasně.
Udělal správně, když tě varoval.
Řídí firmu a platí ti za prodávání hodinek.
Tak je do prdele prodávej.
Nebudu to opakovat. Nemůžeš tuhle práci ztratit.
Požádali jsme o půjčku na koupi tohohle bytu. Zapomněls?
Není to žádnej extra byt.
Je na prd a ani není náš.
Tady.
Říkám ti, že jestli o tuhle práci přijdeš
a nedají nám tu půjčku,
nakopu ti prdel.
Prosím.
-Můžu? -Jistě.
Vracíte se zítra do Bulharska?
Ano.
Tyhle jsou můj favorit. Moser 1948.
Hodinky pro obchodníky.
Malá zajímavost, nosil je Henry Kissinger,
Nixonův poradce.
Říkám vám to, ale nevím, kdo to je.
Henry Kissinger.
Vás tu je.
Posaďte se, plukovníku.
Taky že ano.
Nepřišel jsem sem stát.
Další posraný den plný nekonečných diskusí
s flákačema.
-Tahle země se hroutí. -Potřebuje vás.
-S vámi... -Mám hlad.
Všechno je tady.
Prosím.
-Mohu s vámi dnes spát? -Vypadám, že mám dovolenou?
Generální štáb má dnes večer schůzku v hotelu Meudon.
Můžu si spočinout na 20 minut.
Jsou celkem těžký.
Ano, žluté zlato, 18 karátů, docela robustní.
Tyhle jsou Cartier Tank.
Kam šel?
Ty dršťky jsou vynikající.
Pomalu, to je Cahors. Může vás položit.
No, než mě to položí,
zkontroluj, jestli nejsem dole ospalej.
Ano, plukovníku.
Kde jsou?
-Co? -Ty hodinky?
Jaké hodinky?
Tohle nedělejte. Není to hezký.
Výborně, Françoise.
Vraťte je...
Zmlátíte mě?
Budu křičet.
Být vámi, tak to nedělám.
Tohle vínko má říz.
Troška Malbecu.
Ticho, pokračuj. No tak.
Pomoc!
-Dost! -Už tam skoro jste, plukovníku.
Dost, ty krávo!
Nechte toho!
-Zavolej sanitku! -Do prdele.
Dobrý?
-Umře? -To nevím.
-Křestní jméno a příjmení? -Netuším.
-Vy ho neznáte? -Znám ho 25 let.
-Ale nevíte, jak se jmenuje? -Má několik jmen.
-Je to důstojník. -Ne, je to starej prostitut.
-Pane Bissone? -Ano.
-Prosím, posaďte se. -Děkuji.
Tak jo...
Co?
Ne, jen jsem si myslel, že...
Budu starší?
Ne, o to nejde. Nevěděl jsem, že „doktor“ bude...
Žena?
Když slyšíte „doktor“, tak...
Jste zklamaný?
Zklamaný ne.
-Máte problém se ženami? -Ne.
Jen s nimi nemluvím...
Teda ne často.
Dobře.
Než začneme o tom útoku, řekněte mi něco o sobě.
Jak se máte?
No, dobře.
-Jak dlouho jste ženatý? -Dvacet tři let.
-Skoro dvacet čtyři. -Dobře.
A všechno klape?
Jo, nedávno
jsme měli sex.
Ne, tuhle ne. Tu druhou.
Jsi moc...
Jsi moc hlučný.
Nedýchej tak hlasitě.
Pořád tě slyším.
Alphonsi, jsi můj poklad.
Podívej se na mě.
Mám tě ráda, miláčku.
-Máte děti? -Ne.
Poznali jsme se mladí.
Moje žena má hodně energie.
Máme stejné koníčky, takže...
Jaké koníčky?
No tak! Silněji, do toho!
-No tak! -Počkej.
No tak, bouchej.
No tak! Rozčiluju tě?
Motivuje mě v práci a při sportu,
abych dosáhl svých cílů.
Potřebuju řád.
Jako malý jsem kolem sebe neměl autority.
Když...
Když máma odešla, vychovával mě táta.
Vždycky byl hrozně...
Ano?
Musím jít, manžel se za chvilku vrátí.
Zavři ty dveře, do prdele! Kolikrát ti to mám říkat?
Ano?
Roztržitý.
Jaký máte s otcem vztah?
Už se nestýkáme.
-Bolí to? -Ne.
-A tady? -Ne.
Zkuste zvednout nohu.
-Nejde to. -Zkuste to znovu, pane Bissone.
Už to zkouším.
To je normální.
Paralýza je důsledkem ataky, chce to čas.
Kdy budu moct bejt sexuálně aktivní?
Prosím?
-Slyšel jste mě. -Měl jste ataku.
Tranzitorní ischemická ataka může být znakem infarktu.
Jde o váš život.
A Sildenafil je nejspíš strůjcem vašich zdravotních problémů.
Co to je?
Říkal jste, že berete viagru.
Jak často ji berete?
-Často. -Což je?
Každej den.
Každý den?
Z jakého důvodu?
Z jakého asi? Bridž nehraju.
Máte pohlavní styk každý den?
Co? Vy nemáte sex?
Ano, ale ne každý den.
To je váš problém.
Váš problém je, že umřete.
Kolik vám je?
Nesoudím vás.
-Mluvím jako lékař. -Fajn.
-Uvidíme se zítra. -Jistě.
-Ahoj, Alphonsi. -Rád tě vidím.
-Máš se? -Jo.
Dále.
Jdu nevhod?
Vůbec ne. Posaď se.
Jsem rád, že tu jsem. Doma jsem šílel.
-Ta jizva se hojí dobře. -Nic to nebylo.
Jak to šlo s terapeutem?
Byla to žena.
Určitě víš, co ti teď řeknu.
Ne.
Bouchej, no tak!
Sakra, nereaguješ!
Dělej!
Jsi v pohodě?
-Ahoj. -Čau.
-Jsi doma brzo. -Skončil jsem dřív.
Co to je? Ve středu vařím já.
-Přišel jsem dřív, tak... -Nekomplikuj to.
Rozvrh už je takhle složitý.
Promiň.
Neomlouvej se.
Jasně že je to milý.
A teď vypadám jako nevděčná kráva, co si furt stěžuje.
Štveš mě, zlato. To se mi nelíbí.
Promiň.
Mám nový bandáže.
Můžeš se s nima sprchovat. Jsou voděodolný.
Kdyby tu byla vaše žena,
co by o vás řekla?
Co by o mně řekla?
Je hodnej.
Je hodnej a slušnej.
Miluju ho.
Když jsem ho poznala,
krátce před tím jsem se rozešla s jedním kreténem.
Jmenoval se Mikaël.
Chodil ven každej večer.
Chlastal, bral kokain...
A protože jsem do něj byla blázen, začala jsem s tím taky.
Dokud jsem se nedozvěděla, že mě celou dobu podvádí.
Bylo mi z toho zle. Doslova.
A řekla jsem si,
že už nikdy.
S takovým chlapem už nikdy víc.
Láska už nikdy víc?
Co by řekla?
Nevím.
Že jsem hodnej.
Haló?
Kde?
Dobře.
Co?
To je Jacques.
Co chce?
Ty jsi fakt masochista.
Ten zmetek ti zblbnul hlavu.
Vracíš se k němu?
-Potřebuju odpovědi. -Nedá ti je.
Zmate tě a já se o tebe budu muset starat.
Tady jsi.
Co se stalo?
Nic.
A co vy?
Nic to není.
To doufám.
-Pane, řekl jste... -Neříkej mi „pane“.
Umřete?
Ano.
Možná ne teď, ale... Ještě jsem neskončil.
Je tu 60procentní šance další ataky, která bude fatální,
vzhledem k tomu, jak žiju.
Neříkej.
Nemůžu chodit.
Dobrý, ne?
-Už se mi nepostaví. -Skvělé.
Chci jít domů.
I kdybych měl natáhnout bačkory,
radši bych byla doma, víš?
-Jasně. -Potřebuju tě, Alphonsi.
Potřebuju tě.
-Nemůžu odejít bez doprovodu. -Popros svůj zástup ženských.
-Ne v tomhle stavu. -Smiřte se s tím.
Alphonsi! Jsem tvůj otec!
-Otcem bych tě nenazval. -Já vím.
Jsem připraven si o tom promluvit,
říct ti věci, který změní tvoje předsudky.
Promluvme si o tom všem, ale ne tady!
Podívej se na mě.
Říkám, podívej se na mě!
Jsem starej.
Sám, umírám
a jsem upoutanej na lůžko.
Život našel způsob, jak mi to vrátit.
Nemyslíš?
Prosím, posaď se.
Jak vidíš, nic se nezměnilo.
Budeš kouřit?
Ne, jen si chci čichnout.
Tady.
Sakra.
Je to divný.
Co?
Být v týhle místnosti.
Řval jsi na mě, když jsem sem jen vkročil.
-Chránil jsem tě. -Měl jsi mě poslat na internát
a žít si dál jako prasák. Ale neudělal jsi to.
Nenáviděl jsem tenhle život a pořád ho nenávidím.
Jak jsi platil nájem, když jsi byl celej den v posteli?
-Není divu, že odešla. -Nemluv o ní.
Proto jsem tady. Řekni mi o ní.
-Nemám co říct. -No tak!
-Řekni mi o mámě. -Počkej.
-Potřebuješ pomoc? -Ne. Tady.
Teď mě poslouchej.
Žil jsem tak, protože odešla.
Nicméně díky tomu jsem si mohl dovolit tenhle byt,
tvoje prázdniny, tvůj elektrickej vláček
a soukromou školu, ze který jsi vyletěl.
Mohl jsem si dovolit vychovávat tě v týhle čtvrti
a poslat tě na lepší školu, než jsem měl já,
abys neskončil stejně.
Ty ženský, kterýma jsi celý ty desetiletí opovrhoval,
nebyly milenky, jak si myslíš.
A co byly?
Klientky.
Platily mi za to.
Hele, uvidíme se brzo.
Musím si promluvit se svým bankéřem.
Tak zatím, Pane Milenče.
Prodával jsem se. A je to venku.
Co jsi prodával?
Tohle.
Nikdy jsi o tom nemluvil.
Bylo ti šest a půl.
Co bys řekl ve škole? Že je táta prostitut?
To je sperma?
Ano.
Haló? Ano?
Hezký večer. Tady Adèle.
-Jak se máš? -Dobře.
Můžeme se sejít?
Ne, promiň. Momentálně mám dovolenou.
Vážně? Na jak dlouho?
Pár týdnů.
Zavolej mi, až budeš doma.
Posílám pozdravy, drahá.
Pořád to děláš?
Ne tolik jako předtím,
ale pořád mám pár klientek.
Zestárli jsme spolu. Některý z nich znáš.
Ale jak můžeš zaručit...
Beru vitamíny.
Když nezabírají, vynahrazuju to slovy,
-prsty... -Jo.
-Promiň. -Tak jo.
Promiň.
No...
Jdu.
-Počkej. -Co?
Bylo by fajn, kdyby ses občas zastavil.
Byl bych moc rád.
Moc toho nenamluvíš. Můžeš zůstat potichu, jestli chceš.
Jen se na tebe chci dívat.
Hele!
Nemůžeš mi skočit do obchodu?
Kdo tam?
-Kdo je? -Já.
-Kdo? -Já, babi. Otevři.
-Ne, říkala jsem ti, ať už sem nechodíš. -Když říkám otevři, tak otevřeš!
-Jen si chci promluvit. -To až s advokátem.
Odejdi, nebo zavolám policii.
Zavolala bys na mě policajty?
To si piš.
No tak, babi. Otevři.
-Je tu tvůj Louisek. -Běž pryč!
Jacquesi, zlato,
vím, že život manželky a matky
není pro mě.
Nehledej mě, bylo by to zbytečné.
Někoho jsem poznala
a utečeme spolu.
Dobře se starej o Alphonse.
Vím, že budeš dobrým otcem
a že najdeš ta správná slova,
jak vysvětlit moji nepřítomnost.
Možná jednou pochopí, že jsem se nemohla starat o vás oba.
Nemůžu obětovat svůj život ženy
žehlení triček
a měnění plínek.
Snad budeš mít skvělý život.
Moc tě miluju.
Laura.
Dobře, zavolám vám zpátky. Děkuji.
Máte pravdu, pane, proto jsme tady.
Samozřejmě. V kolik hodin vám to vyhovuje?
Šest odpoledne.
A květiny, žádný problém.
Pane Bissone?
-Ano? -Můžete jít se mnou?
Jste spíš přes prodej, nebo oceňování?
Vlastně bych se hodil na obojí.
-Jak dlouho děláte s hodinkami? -Patnáct let.
Už nejste žádný mladík.
Ne, jsem starší a starší.
-Jste odborník? -O hodinkách něco vím.
A také je ztrácíte.
-Ano. -Propustili vás za hrubý přečin.
Znám Chrono Time Square, Bruno je známý.
-Můžu se zeptat, co se stalo? -Můžu se zeptat, co se stalo?
Dal vám pan Narcy ty dokumenty?
Ano, mám všechno.
-Posaďte se. -Děkuji.
Myslím, že je ta složka aktuální.
Musím říct,
že si děláme s tou půjčkou velké naděje
a že nás odchod pana Narcyho znepokojuje.
Mrzí mě, že jsem pro vás znepokojující.
-Dobrý den. -Dobrý den.
-Jdu pozdě. -Jen taktak.
Musel jsem jet na kole, protože...
Určitě.
Toto je paní Gémierová, která nahradila pana Narcyho.
Vážně?
-Říkala jsem, že šel do důchodu. -Ano.
Nebojte se. Mám vaši složku
a uzavřeme smlouvu pro váš projekt, pane Bissone.
Pokud o to stojíte.
Samozřejmě, moc rádi.
Máš ty papíry?
-Jo. -Daňový výměr, pracovní smlouvu...
-Mám všechno. -Výplatní pásky?
Tak...
-Do prdele. -To nic.
-Nic se nestalo. -Prosím.
Děkuji.
Dobrá.
Vypadá na to dobrou úrokovou sazbu
s měsíční splátkou 1 650 euro na jednoho.
Souhlasí to?
Na 26 let.
Může být?
Výborně. Brzy se uvidíme.
Dobře, děkujeme.
Pokud byste něco potřebovali, ozvěte se.
-Mám vaše číslo. -Dobře.
-Pane Bissone. -Na shledanou a díky.
Na shledanou.
Bojíš se jí? Bije tě?
Ne.
Říkals, že se jí bojíš.
Hele, tady máš.
To máš z Briselaine?
Co je Briselaine?
To libanonský lahůdkářství, je to tam dobrý.
Tohle ti nechutná?
Je to suchý.
-Ještě jsi to neochutnal. -Vidím, že je to suchý.
-Hele... -Nech to, stejně musím jíst.
Ty modřiny máš od ní? Můžeš mi to říct...
Nech toho, tak to není.
Ale je.
Určitě tě mlátí.
Viděl jsem ji dvakrát a mám z ní husinu...
-Byla ke mně hrubá. -Měla pravdu.
-Co? -Co?
Přišel jsi na svatbu s opilou ženskou, která balila jejího tátu.
-A jo! -Jo.
Jacqueline.
Byla to ochlasta, ale prachatá.
A byla s ní sranda.
Zvládl jsem s ní šest měsíců.
Ožrali jsme se, ona usnula, takže se...
Dobře!
Jak dlouho už tě bije?
Nikdy na mě nevztáhla ruku, jasný?
-Tak proč se bojíš? -Nebojím se jí fyzicky.
Bojím se, že ji zklamu.
Proto jsem nic neřekl. Fakt si musím sehnat práci.
Víš, už ti není 25.
A nemáš složku diplomů.
Vím, jak to chodí.
Když tvoje matka odešla, podělal jsem to a vyhodili mě.
Vím, jaký to je hledat práci ve 45 letech.
Už tehdy to bylo těžký...
Být s tebou je radost.
Co na to říct?
Je třeba zapracovat na tvý vizáži.
Je trendy nemít žádnej styl?
V mý branži to je klíčový.
Co je na mně špatnýho?
Nic.
Nejsi mladej, ani starej. Jsi nijakej.
Na co myslíš?
-Na nic. -Vidíš?
No tak.
-Ne, to ne. -Ale prosím tě.
To je Chazelles, nebuď pruda.
-Tady. -Dopiju to a půjdu.
-Nech mě domluvit. -Ne, nemusíš.
Můžu ti pomoct s pohovory.
Vážně? Jak?
Vzhled je důležitej.
Kreténů, kteří to brali na lehkou váhu, jsem za ty roky viděl spoustu.
Paroháči, pomatení synové.
Všechno je o dojmu, o saku a o tom, jak mluvíš.
Vždycky říkám, že když nemáš co říct, předstírej lhostejnost.
Je to užitečnější než blbě blábolit.
Jo. V čem ti to pomohlo?
Jen vloni
jsem si vydělal 8 000 euro měsíčně.
Někdy 12 000 euro.
A to mi stál jen napůl.
Není to o tom být tvrdej.
Jde o příběh.
Dělám pro ženský, co mají svůj svět, a mým úkolem je
hrát roli a dostat se do těch ženských.
Ano, Agnès?
Ne, promiň. Mám dovolenou.
Nemůžu ti pomoct.
Prosím, vydrž.
Na co myslíš?
Na nic.
Nic.
Musíme čelit svým démonům.
Odpouštět znamená dospět.
Zavřel jsi dveře.
Podle zákona svého vnuka nemůžete vydědit.
-Můžu si zakouřit? -Ne, promiňte.
Dobře.
Váš vnuk je ve skutečnosti váš jediný dědic,
-jelikož je... -Nechci mu dát ani cent.
A když to říkám,
myslím tím ani víčko Gérardova pera Montblanc.
-Rozumím... -Je to zmetek.
Minule zmizel
zapalovač, šperky a popelník. Je to feťák.
Chce mě mrtvou.
Během inventarizace po smrti vašeho manžela
bylo několik položek uvedeno jako právně...
Tak to všechno rozfofruju.
-Prosím? -Ano.
Když nemůžu své peníze darovat a rozhodovat o nich,
tak je všechny utratím.
Potřebujete peníze na dožití.
-Je mi to jedno. -Ne, madam...
Ano!
Raději zemřu jako bezdomovkyně než ho vidět s mými penězi.
Je to dobré znamení, že mě chtějí na schůzce.
Co chtějí?
Nevím, měl jsem pár dobrých prodejů.
Chtějí mi ukázat svoji strategii.
Fajn, řekneš mi to pak.
Musím jít.
Zavolám ti později, nečekej na mě.
Mám z toho radost. Tak zatím.
Díky, pa.
NATACHA GÉMIEROVÁ ÚČETNÍ
Jen jednou.
Udělám to jen jednou.
-Potřebuju peníze. -Fajn.
Ohni se, spravím ti kravatu.
-Generace pitomců. -Kravaty nenosím.
Jsi hlupák.
Žena, se kterou se setkáš, má ráda muže.
-To je ono. -Kravata nic nemění.
Zmlkni.
V týhle situaci jo.
Tak jo.
Narovnej se.
Pořádně, vypadáš, jako by ses omlouval.
Nebuď vyděšenej, stůj hrdě.
-Vypadám směšně. -Ne tak jako před 20 minutama.
Nasaď si je, patří ke tvé postavě.
-Nevidím přes ně. -To je dobře, není to modelka.
Běž do koupelny.
-Co chceš? -Hřeben a gel.
Ten zelený na polici.
A ohol se, proboha!
-Nebude jí vadit, že to nejsi ty? -Možná se jí to bude líbit.
Poslouchej mě.
Má ráda poezii.
Jako „Claire de lune“.
Znáš Victora Huga?
-Trochu. -Budeš se muset něco naučit.
Na dnešní večer?
Dám ti rychlokurz.
Jmenuje se Adèle, stejně jako jeho dcera.
Jeho dcera?
Adèle Hugová, dcera Victora Huga.
Ta, co se zabila, ta psychopatka.
Adèle opravdu zbožňuje básně,
které Victor napsal
po smrti své druhé dcery Léopoldine.
Utopila se. Chápeš?
Dobře.
Tamhle mám koženou knížečku.
Tu s oranžovými deskami.
-Tuhle? -Ne, je za tebou.
-Tady? -Jo, tuhle.
-Nehýbej se. -Proč?
Sehni se.
Pojď sem, nevidím tě.
-Tak to musíš říct. -Jo.
Sehni se.
Víc.
Vypadávají ti vlasy.
-Já vím. -Po mně to nemáš.
Ode mě to určitě není. Dám ti tam pudr.
-Co? Zbláznil ses? -Ne.
Jsem pečlivej profík. Za ty prachy si ta ženská musí přijít na svý.
-Kolik platí? -Osm set.
-Osm set? -Jo.
Osm set...
A když to nezvládnu?
Co tím myslíš?
Když nezvládnu...
Je to přirozený, nejsi tak starej. Počkej.
-Tady. -Co je to?
Pomůže ti to, vezmi si dvě.
Přeju hezkou noc.
Usměj se.
Ne, snaž se víc. Vypadáš napjatě.
Neusmívej se jako figurína.
Chci chytrej úsměv, trochu šibalskej. Nenápadnej.
Usmívej se rty a očima.
Přimhouři oči.
Není to zlý. Trochu děsivý, ale lepší.
Nezvoň, má ze zvonku strach.
Přijď načas. Až tam dorazíš, zaklepej dvakrát.
Odpoví ti vysokým hlasem dámy střední třídy.
Ano? Už jdu!
Vše je správně, jsi doma a jsi v ní.
Slyšíš, jak se blíží.
Ucítíš parfém, který nosí už 200 let,
protože ti říkám,
že to není středoškolačka.
-Zdravím. -Dobrý večer.
Pardon, dobrý večer.
-Prosím, pojďte dál. -Děkuji.
Mám se zout?
-Prosím? -Máte koberce.
To nemusíte.
Prosím, pojďte dál. Vypadáte jako pošťák.
Jste v pořádku?
Vypadáte nervózně.
Ne, nejsem nervózní.
Myslel jsem, že budete...
Moudrá?
Ano.
Snad rychle zjistíte, že taková nejsem.
Do prdele! Zapálila jsem oheň, ale uhasl.
-Můžu nějak pomoct? -Já se o to postarám.
Sakra.
Je to opravdu Henri Robert?
Tyhle hodinky dala Sandová Chopinovi.
Ručička se zastavila, když umřel.
Stojí pěkný majlant.
„Pěkný majlant?“
-Ano, jsou drahé. -Drahé, jo.
Dárek od manžela.
Pokaždé když mě podvedl, mi dal dárek.
Těmhle dvoum cherubínům jsem říkala René a Martine.
Po panu Monorym a jeho ženě. Sekretářka. Chrápali spolu dva roky.
S Martine, ne s Reném.
Tenhle klavír.
Říkám mu Ruth.
Není to moc hudební jméno.
Je to překladatelka, kterou manžel opíchal v letadle do Prahy.
Tím jeho zahýbáním jsem si vydělala jmění.
Takhle se rozhoří.
Co děláte?
To, co chci.
Poslužte si, Luciene.
Je to Prunier, nezabije vás to.
Bude ti říkat Luciene. Byl to její učitel literatury.
Proto je tak posedlá Mussetem, Lamartinem a Victorem Hugem.
Jím to samotné a ve velkém. Někdo to má rád s brambory.
S kobzolema mi to chutná.
Dávej si pozor na slovní zásobu.
Nebuď pedant, ale snaž se. Vol slova pečlivě.
Máte rád poezii?
-Ano, velmi. -Jaký druh?
Victora Huga...
Aha, romantici.
Jen Victora Huga.
Takže romantiky.
Ano.
Dneska lidi kritizují jeho exaltovaný styl.
Ale neskutečně mu to myslelo.
Úchvatné poloverše.
Když se jeho verši necháte unést, jsou jako tanec.
Jako valčík.
To je pravda.
Je to tak, je to...
Hugova díla jsou vždycky taková. Všechny jeho básně...
Jsou takové...
Ano, jako tanec.
„Zítra za svítání, na jasném venkově,
-já odejdu, já...“ -Ne.
Prosím, tohle ne. To je jeho profláknutý hit.
Udělal jste dvě chyby v jednom a půl řádku.
„Na bílém venkově.“ Je zima.
-Jasný venkov nedává smysl. -Jistě, je to „bílý“.
-Máte rád Victora Huga? -Ano.
Velmi, přesně tak.
Stopro.
-Stopro? -Ano.
Promiňte.
Znám...
Znám jednu nádhernou Hugovu báseň,
která podle mě shrnuje celou jeho
literární práci.
Začínalo to takhle...
„Básníku, tvé písně, nebo jak je nazýváš,
„by vypadaly lépe, kdybys je uzemnil.
„Lesy... si povzdechly,
„ale mají píšťalky.
„Azur září, když jej natrhne veselí.
-„Olymp...“ -Dost, to nedává smysl.
A nemáte žádný patos. Jen recitujete.
Dopijeme to víno a můžete jít.
Když to slyším, je to jako milovat se s ramínkem na šaty.
Haló?
Sophie! Jsi v pořádku, zlato?
Ne, jsem sama.
Dívám se na špatný film se špatným hercem.
Filmy se hodně změnily. A lidi za tohle v kině platí.
Je to stará klientka. Potkal jsi ji, když jsi byl dítě.
Měla rezavý vlasy a už tehdy byla úžasně elegantní.
No, zlato? Přijdu domů pozdě.
Přestaň!
Brigitte mě vezme do divadla.
Marianniny rozmary, miluju to.
Já taky.
„Zoufejte nad tím, kdo se ve svém mládí
„odevzdá beznadějné lásce.“
Musím jít.
Líbáte jako anděl.
-Omlouvám se. -Není za co.
Udělejte to znovu.
Když se jí budeš líbit a pozve tě do postele,
ponoř se do jejích modrých očí, jsou mladé jako kdysi.
Luciene! Můj Lucienku.
-Řekni, že mě miluješ. -Moc tě miluju.
Není nic nádhernějšího než žena, která se odevzdá potěšení.
Ve životě jsem podělal všechno.
Ve škole jsem byl hroznej, neměl jsem velkou kariéru.
Zradil jsem většinu svých přátel.
Neudržel jsem si tvoji mámu. Byl jsem špatnej otec, prostě všechno.
Kdybych věřil v Boha, bál bych se pekla.
Jediný, co mám
a co si s sebou vezmu do hrobu,
je Magaliin úsměv.
Rozjasnil všechny chladné noci.
Poslouchám tě.
Marie-Claudinu něhu...
Protančila všechny moje problémy
a udělala z postele ráj.
S ní bylo možné všechno.
Sliby, naděje, sebevražda.
Ach, Marie-Claude...
Adèlino kouzlo,
každý její úsměv byl jako báseň.
Co je to za knihu?
Jestli jsem nějak kulturně vzdělaný, tak jen díky ní.
Jsem zpátky. Mám spoustu věcí z trhu.
Estheřinu upřímnost
a to, jak svůdně mi spílala.
Agnèsiny výbuchy. Byla to sestra, učitelka
a milenka.
Nesnáším...
Všechna její gesta mi připomínala domov.
Nevolej mi!
Sářinu nepředvídatelnost. Neuměla hrát na klavír,
ale snila o tom, že se stane Barbarou, a já hodiny poslouchal,
jak tříská do klavíru a myslí si, že je Debussy.
Jacquesi.
Krásu tvé matky.
Alphonse spí.
O kráse tvé matky
sním dodnes.
Její krása předčila ty ostatní
a všechny po ní.
To je kouzlo všech těch žen,
díky kterým nebyl můj život tak na prd.
Jak se jmenuješ? Doopravdy?
-Alphonse. -Alphonsi...
Překlad titulků: Fabiána Tetamenti
Kreativní dohled Kristýna Žáčková