В ефірі випуск новин від BBC.
Та спершу давайте прослухаємо особисті повідомлення.
«Щастить тому, хто не чекає везіння».
Щасливий той, хто, як Улісс, наважується на пригоду».
Від Марі-Терези для Марі-Луїзи:
«Сьогодні чекай на друга».
Алло?
Це Ґрав'є. Я невчасно?
Ні, зовсім ні, але я у метро.
Якщо перерветься… Алло?
У цього добвня немає зв'язку.
Ви мене викликали?
Це ти відпустив Біссона з годинниками?
Він сказав, його клієнт не може приїхати.
- От ідіот. - Ні, він нормальний.
Звісно.
Він мав тебе попередити.
Він керує компанією, а ти продаєш годинники.
Тож продавай їх, чорт забирай.
Це навіть не обговорюється. Ти не можеш втратити цю роботу.
Може, ти забув, але цю квартиру ми взяли у кредит,
і вона жахлива.
Це справжня діра, до того ж не наша.
Ось, тримай.
Кажу тобі, якщо ти втратиш роботу,
якщо ми збанкрутуємо,
я тебе вб'ю.
Прошу.
- Можна? - Звісно.
Ви завтра вертаєтеся до Болгарії?
Так.
Це мій улюблений. Moser 1948 року.
Класичний годинник.
Його носив Генрі Кіссінджер,
радник Річарда Ніксона.
Я так кажу, хоча насправді не знаю, ким він був.
Генрі Кіссінджер.
Як вас багато.
Проходьте, полковнику.
Та вже пройшов.
Не у дверях же мені стояти.
Жахливий день, безкінечні дискусії
з цими неробами.
- Держава розвалюється. - Ви їй потрібні.
- Доки ви тут… - Я зголоднів.
Все вже готово.
Зараз.
- Можна мені сьогодні заночувати тут? - Схоже, що у мене відпустка?
Сьогодні ввечері зустріч генштабу.
В мене є хвилин 20.
Доволі важкий.
Так, жовте золото, 18 каратів, важкий.
Це Cartier Tank.
Куди це він?
Рубець дуже смачний.
Не пийте так швидко, це Кагор. Він звалить вас з ніг.
Доки я все ще при тямі…
Перевір, як справи там, унизу.
Так, полковнику.
Де він?
- Тобто? - Годинник.
Який годинник?
Не робіть цього. Це погано.
Дуже добре, Франсуазо.
Віддайте.
Ви мене вдарите?
Я закричу.
Я б не радив.
Яке ж міцне це вино.
Це Мальбек.
Не відволікайся. Продовжуй.
Допоможіть!
- Стій! - Майже все, полковнику.
Годі, стерво!
Припиніть!
- Виклич швидку! - Трясця.
Так?
- Він помре? - Зарано казати.
- Назвіть його повне ім'я. - Я не знаю його.
- Ви не знайомі? - Ми знайомі 25 років.
- Але імені не знаєте? - В нього багато.
- Він офіцер. - Та ні, він проститут.
АЛЬФОНС
- Пане Біссон? - Так.
- Будь ласка, сідайте. - Дякую.
Так…
Що?
Ні, я просто подумав…
Що я буду старшою?
Ні, не це. Я не думав, що терапевт виявиться…
Жінкою?
Коли кажуть «терапевт»…
Ви розчаровані?
Ні, не розчарований.
- У вас якісь проблеми з жінками? - Ні.
Просто я не говорю з ними, але…
Нечасто говорю.
Гаразд.
Перш ніж ми перейдемо до нападу, розкажіть про себе.
Як ви?
Чудово…
- Як давно ви одружені? - Двадцять три роки.
- Майже 24. - Гаразд.
У шлюбі все добре?
Так, у нас був секс
нещодавно.
Ні, не так. Ось так.
Я тебе чую.
Ти такий голосний.
Ти голосно дихаєш.
Я й досі тебе чую.
Альфонсе, ти мій скарб.
Подивись на мене.
Я кохаю тебе, любий.
- У вас є діти? - Ні.
Ми познайомились молодими.
Моя дружина дуже енергійна.
У нас є спільні захоплення.
Які саме?
Давай! Сильніше!
- Давай! - Зажди.
Вдар мене.
Сміливіше! Я дратую тебе?
Вона мотивує мене на роботі і в спорті
досягати мети.
Мені це потрібно.
Мені не вистачало авторитетів, коли я був дитиною.
Коли…
Коли мати пішла, мене виховував батько.
Він завжди був дуже…
Так?
Мені вже час, чоловік скоро повернеться.
Закрий ці кляті двері! Скільки разів тобі повторювати?
Отже?
Заклопотаний.
Які у вас стосунки?
Ми не спілкуємося.
- Вам боляче? - Ні.
- А зараз? - Ні.
Спробуйте підняти ногу.
- Не можу. - Ну ж бо, спробуйте.
Я намагаюся.
Це нормально.
Параліч — результат нападу, потрібен час.
Коли я знову зможу займатися сексом?
Перепрошую?
- Ви мене чули. - У вас був серцевий напад.
Транзиторний ішемічний напад може бути ознакою інсульту.
Мова про ваше життя.
Скоріше за все, причина ваших проблем зі здоров'ям — силденафілу цитрат.
Що це?
Ви казали, що приймали Віагру.
Як часто?
- Дуже. - Як?
Кожного дня.
Кожного дня?
Навіщо ви це робите?
Як гадаєте? Не для того, щоб у бридж грати.
У вас щодня є статеві стосунки?
Так. А у вас взагалі є секс?
Є, але ж не кожного дня.
Ну, це ваша проблема.
А ваша проблема в тому, що ви вбиваєте себе.
Скільки вам років?
Я вас не засуджую.
- Питаю як ваш лікар. - Гаразд.
- Я зайду завтра. - Звісно.
- Привіт, Альфонсе. - Вітаю.
- Як справи? - Добре.
Так, заходь.
Я невчасно?
Ні, зовсім ні. Сідай.
Я радий бути тут. Вдома я мало не збожеволів.
- Шрам майже непомітний. - Це дрібниці.
Як справи з терапевтом?
Вона виявилась жінкою.
Що ж, Альфонсе, я впевнений, ти знаєш, що я скажу далі.
Ні.
Давай, бий!
Дідько, від тебе нуль реакції!
Давай, ну ж бо!
Ти в порядку?
- Привіт. - Привіт.
- Ти вже вдома? - Закінчив раніше.
Що це? Сьогодні середа, моя черга готувати вечерю.
- Оскільки я вже вдома… - О, не починай.
В нас і без того все складно.
Пробач.
Не вибачайся.
Це мило. Звісно, це мило.
А я така невдячна, постійно скаржуся.
Тобі зараз важко, любий. Я розумію.
Пробач.
Я купила новий бинт.
З ним можна купатися. Він водонепроникний.
Якби дружина була тут,
що вона про вас сказала би?
Про мене?
Він милий.
Він милий і порядний.
Я кохаю його.
Коли ми познайомилися,
я як раз порвала з одним козлом.
Його звали Мікаель.
Він щовечора десь бував.
Пиячив, нюхав кокс…
Я була закохана в нього, тому також підсіла на це лайно.
А потім я дізналася, що він увесь час мене зраджував.
Я захворіла. Буквально.
І тоді я сказала собі:
«Більше ніколи.
Ніколи в житті я не зустрічатимусь з такими, як ти. Більше ніколи…»
Ніколи не кохатиму.
Що вона сказала б?
Я не знаю.
Що я милий.
Так?
Де?
Гаразд.
Хто це?
Жак.
Чого він хоче?
Тобі подобається страждати.
Він отруїв твій мозок.
Ти підеш до нього?
- Мені потрібні відповіді. - Ні.
НЕВРОЛОГІЯ
Це мені доведеться потім тебе рятувати.
Нарешті прийшов.
Що з тобою сталося?
Нічого.
А з вами?
Нічого такого.
Сподіваюся.
- Монсеньйоре, ви казали мені… - Не зви мене так.
Ви помираєте?
Так.
Може, й ні, але… Стій, я не закінчив.
Є 60% імовірності, що наступний напад мене вб'є,
враховуючи звички.
Без жартів.
Я не можу ходити.
Чудово, так?
- І в мене член не стоїть. - Добре.
Я хочу додому.
Навіть у такому стані
я волів би бути вдома, розумієш?
- Так. - Ти потрібен мені.
Ти потрібен мені.
- Мені потрібен супроводжуючий. - Десяток жінок допомогли б.
- Не в такому стані. - Змиріться з цим.
Альфонсе! Я твій батько!
- Я б так не сказав. - Я розумію.
Я готовий обговорити це,
розповісти тобі те, що змінить твою думку про мене.
Давай поговоримо, але не тут.
Поглянь на мене.
Поглянь на мене!
Я старий.
Самотній, немічний,
прикутий до ліжка.
Це розплата мені за всі гріхи.
Як гадаєш?
Сідай, будь ласка.
Бачиш, нічого не змінилося.
Ти будеш палити?
Ні, просто понюхаю.
Ось так.
Дідько.
Це дивно.
Що саме?
Бути у цій кімнаті.
Ти б кричав на мене, якби я зайшов.
- Я тебе захищав. - То відправив би мене у пансіонат
і жив би як свиня. Але ти цього не зробив.
Я ненавидів це життя і досі ненавиджу.
З чого ти оренду платив? Ти ж усі дні проводив у ліжку.
- Недивно, що вона пішла. - Не згадуй її.
Саме для цього я тут. Розкажи про неї.
- Нема чого розповідати. - Ну ж бо!
- Розкажи про матір. - Чекай.
- Тобі допомогти? - Ні. Ось.
А тепер послухай мене.
Це через неї я вів таке життя.
Саме завдяки такому життю я платив за квартиру,
твої канікули, за твій бісів паровозик
і приватну школу, яку ти кинув.
Саме тому ми жили в цьому районі
і я відправив тебе у хорошу школу,
щоб ти не закінчив як я.
Ті жінки, через яких ти ненавидів мене,
не були моїми коханками.
А ким же тоді?
Клієнтками.
Вони платили мені за це.
Найближчим часом я хочу знову тебе побачити.
Але твої послуги недешеві.
Бувай, любчику.
Я продавав себе. Ось так.
І що саме ти продавав?
Це.
Чому ти не казав мені?
Тобі було шість з половиною.
Що ти сказав би у школі? Що твій батько за професією проститут?
Це сперма?
Так.
Алло? Слухаю.
Привіт. Це Адель.
- Як справи? - Добре.
Зустрінемось?
Ні, пробач. У мене відпустка.
Справді? Надовго?
Кілька тижнів.
Подзвони, коли повернешся.
До зустрічі, люба.
Ти й досі цим займаєшся?
Не так активно, як раніше,
але кілька клієнток є.
Ми старіли разом. Декого з них ти знаєш.
Але як ти?..
Приймаю вітаміни.
Як вони не працюють, я використовую інші методи,
- пальці… - Я зрозумів.
- Пробач. - Так.
Пробач.
Гаразд…
Бувай.
- Зажди. - Що?
Ти міг би заходити час від часу.
Мені було б приємно.
Ти неговіркий. Можеш приходити і мовчати.
Я просто хочу дивитися на тебе.
Гей!
Ти міг би мені дещо купити?
Хто там?
- Хто це? - Це я.
- Хто? - Я, бабусю. Відчини.
- Ні. Я казала тобі не приходити. - Кажу тобі, відчини ці двері!
- Я хочу поговорити. - Поговоримо з адвокатом.
Йди, інакше я викличу поліцію.
Нацькуєш на мене копів?
Не вагаючись.
Бабусю, прошу. Відчини.
- Це твій маленький Луїс. - Йди геть!
Жаку, любий,
я зрозуміла, що ролі матері і дружини —
не для мене.
Не шукай мене, це марно.
Я декого зустріла
і їду з ним.
Подбай про Альфонса.
Я знаю, ти будеш хорошим батьком
і знайдеш правильні слова,
щоб пояснити мою відсутність.
Можливого, одного дня він зрозуміє, що я не могла піклуватися про вас.
Я не можу змарнувати життя,
прасуючи сорочки
і міняючи підгузки.
Сподіваюсь, у тебе все добре.
Люблю тебе всім серцем.
Лора.
Добре, я перетелефоную. Дякую.
Ви праві, сер, саме для цього ми тут.
Звісно. Який час вас влаштує?
Шоста вечора.
І квіти. Без проблем.
Пане Біссон?
- Так? - Прошу за мною.
Ви більше тяжієте до продажів чи до оцінки?
Взагалі-то, мене влаштує і те, й інше.
- Ви давно маєте справу з годинниками? - Вже 15 років.
Ви вже не такий молодий.
Так, я не молодшаю.
- Ви експерт? - Я знаюся на годинниках.
І губите їх.
- Так. - Вас звільнили за грубу помилку.
У мене є зв'язки у «Хроно Тайм Сквер».
- Можна спитати, чому? - Можна спитати, чому?
Пан Нарсі надав вам документи?
Так, в мене є все, що потрібно.
- Розташовуйтесь. - Дякую.
Гадаю, всі дані актуальні.
Я хочу, щоб ви знали:
ми розраховуємо на цю позику,
і те, що пан Нарсі пішов, нас непокоїть.
Шкода, що ви непокоїтесь через мене.
- Доброго дня. - Вітаю.
- Перепрошую, я спізнився. - Зовсім трохи.
Я мав десь лишити велосипед, тому…
Ну звісно.
Це пані Жем'є, вона заміняє пана Нарсі.
Справді?
- Я казала, він іде на пенсію. - Так.
Не хвилюйтесь. Я в курсі справи,
і я подбаю про те, щоб ви надали все необхідне, пане Біссон.
Якщо ви не проти.
Звісно, ми тільки за.
Ти взяв документи?
- Податкова декларація, контракт… - Так.
- Все тут. - Платіжні квитанції?
Зараз…
- Трясця! - Нічого.
- Все гаразд. - Прошу.
Дякую.
Гаразд.
Йдеться про цікаву відсоткову ставку
зі щомісячним платежем 1 650 євро.
Все вірно?
На 26 років.
Згода?
Чудово. До зустрічі.
Дякую вам.
Як щось знадобиться, звертайтеся.
- У мене є ваш номер. - Добре.
- Пане Біссон. - Бувайте.
До побачення.
Ти боїшся її? Вона тебе б'є?
Ні.
Ти сказав, що боїшся її.
Ось. Поїж.
Це від Брізлейна?
Ти про що?
Ліванський магазин на розі, хороший.
Це тобі не до смаку?
Воно сухе.
- Ти навіть не куштував. - Я і так це бачу.
- Слухай… - Облиш, мені ж треба їсти.
Це від неї у тебе шрами? Мені можеш сказати.
Що за маячню ти верзеш?
Так, це вона.
Це вона тебе гамселить.
Я бачив її двічі і досі тремчу.
- Вона була дуже груба. - Вона була права.
- Що? - Що?
Ти прийшов на весілля з п'яною жінкою, яка чіплялася до її батька.
- О так! - Так.
Жаклін.
Випити вона любила, але грошики мала.
І весела була.
Я був із тою пришелепкуватою півроку.
Ми напивалися і засинали, не потрібно було…
Я зрозумів.
Як давно вона тебе б'є?
Вона ніколи мене не била.
- То чому ти її боїшся? - Вона лякає мене в іншому сенсі.
Я боюся її розчарувати.
Саме тому я і не зізнався. Я маю знайти роботу.
Ти ж розумієш, що тобі вже не 25.
І в тебе немає купи дипломів.
Я знаю, як це.
Коли твоя мати пішла, я втратив роботу.
Я знаю, як це, шукати роботу у 45.
Навіть тоді це було важко.
Який же я радий тут бути.
Що тут скажеш?
Тобі слід попрацювати над зовнішністю.
Може, не мати стилю — це стильно,
але в моїй роботі він мені допоміг.
А що зі мною не так?
Нічого.
Ти ані старий, ані молодий. Ти ніякий.
Що у тебе на думці?
- Нічого. - Про що я і кажу.
Ну гаразд.
- Ні, облиш. - Облишити що?
Це Шазель, не будь ханжою.
- Тримай. - Один келих — і я піду.
- Дай мені закінчити. - Не варто.
Я можу допомогти зі співбесідами.
Справді? Як?
Зовнішність — це важливо.
Я бачив багатьох чоловіків, які цим нехтували.
Чоловіки-рогоносці, божевільні сини.
Твої жести, одяг, манера говорити — це важливо.
Я завжди кажу: «Удавай байдужість, коли тобі нічого сказати».
Це краще, ніж молоти якісь дурниці.
Звісно. І як це тобі допомогло?
Минулого року
я заробляв 8 000 євро на місяць.
Інколи 12 000.
Напівм'яким членом.
Головне — не секс.
Головне — історія.
Я працюю з жінками, які живуть у власному світі.
Моя робота — втілитися у персонажа і так підібратися до жінки.
Так, Аньєс?
Ні, пробач. У мене відпустка.
Я не можу тобі допомогти.
Зажди, будь ласка.
Що ти замислив?
Нічого.
Нам важливо познайомитись зі своїми демонами.
Пробачити, щоб подорослішати.
Ви зачинили багато дверей.
За законом ви не можете позбавити онука спадщини.
- Тут можна палити? - Ні, пробачте.
Добре.
Ваш онук — єдиний ваш спадкоємець,
- відколи… - Я нічого не хочу йому лишати.
Я говорю серйозно.
Навіть ковпачок від ручки Montblanc покійного Жерара.
- Я розумію… - Він покидьок.
Востаннє він приходив… Нещодавно я з ранку до вечора шукала
запальничку, прикраси, попільничку. Він наркоман.
Він мені смерті бажає.
Під час інвентаризації після смерті вашого чоловіка
було складено перелік речей, юридично…
Тоді я все витрачу.
- Тобто? - Так.
Якщо я не можу пожертвувати гроші і вирішити, куди вони підуть,
я їх витрачу.
Я радив би потурбуватись про те, щоб вам самій вистачило.
- Мені начхати. - Ні, пані…
Так!
Я краще помру на вулиці, ніж дозволю йому отримати гроші.
Це добре, що вони хочуть зі мною зустрітися.
Що їм треба?
Я не знаю. У мене було кілька вдалих угод —
може, щоб я поділився стратегією.
Гаразд, потім розповіси.
Я маю йти.
Зателефоную пізніше, не чекай на мене.
Я рада за тебе. Люблю тебе.
Дякую. Люблю.
НАТАША ЖЕМ'Є БУХГАЛТЕР
Один раз.
Я зроблю це лише раз.
- Я в нужді. - Гаразд.
Підійди, я поправлю тобі краватку.
- Втрачене покоління. - Я не ношу краваток.
Тоді ти ідіот.
Та, до кого ти йдеш, любить чоловіків.
- Ось. - Це неважливо.
Замовкни.
За цих обставин це важливо.
Гаразд.
Стій прямо.
Ти виглядаєш так, ніби тобі шкода.
Здаєшся наляканим.
- Я виглядаю смішно. - Не смішніше, ніж 20 хвилин тому.
Вдягни це, окуляри — частина образу.
- Я в них нічого не бачу. - Добре, бо вона не модель.
Принеси мені дещо з ванної.
- Що саме? - Гель для волосся.
Зелена баночка на поличці.
І поголися, заради Бога.
- Вона не проти, що це не ти? - Можливо, вона навіть зрадіє.
Послухай мене.
Вона любить поезію.
«Місячне сяйво».
Ти читав Віктора Гюго?
- Трохи. - Ти маєш щось вивчити.
До вечора?
Я допоможу тобі.
Її звуть Адель, як його дочку.
Чию дочку?
Адель Гюго, дочку Віктора Гюго.
Вона вбила себе, божевільна.
Адель любить вірші,
які він написав
після смерті іншої своєї дочки, Леопольдіни.
Вона втопилася. Запам'ятав?
Так.
Дай мені ту книжку у шкіряній обкладинці.
Помаранчеву.
- Цю? - Ні, за тобою.
- Там? - Так, он ту.
- Не ворушися. - Чому?
Нахилися.
Іди сюди, я не бачу тебе.
- Ну то так і кажи. - Гаразд.
Нахилися.
Нижче.
Ти лисієш.
- Знаю. - Це не від мене.
Це ти успадкував не від мене. Я припудрю.
- Що? Ти збожеволів? - Ні.
Я дуже прискіпливий. Ти маєш відпрацювати її гроші.
- Скільки? - Вісім сотень.
- Вісім сотень? - Так.
Вісім сотень…
А якщо я не зможу?
Ти про що?
Якщо я не…
Я не здивувався би, ти не настільки старий. Зажди.
- Тримай. - Що це?
Це тобі допоможе. Прийми дві.
Приємного вечора.
Покажи мені посмішку.
Ні. Ти виглядаєш напруженим.
Не корч з себе ідіота.
Посмішка має бути гарною, трохи пустотливою.
Посміхайся і ротом, і очима.
Примруж очі.
Непогано. Трохи моторошно, але краще.
Не дзвони у двері, це її налякає.
Прийдеш вчасно, а так і має бути, — постукай двічі.
Вона відповість тобі своїм високим голосом.
Так? Вже йду!
Ти там, де маєш бути. Ти вже в ній.
Ти чуєш, як вона підходить.
Чуєш запах парфуму, яким вона користується років 200,
бо, повір мені,
вона далеко не школярка.
- Вітаю. - Доброго вечора.
Доброго вечора.
- Прошу, проходьте. - Дякую.
Взуття зняти?
- Перепрошую? - Щоб не замастити килими.
За це не хвилюйтеся.
Проходьте. Ви скидаєтесь на кур'єра.
Все гаразд?
Ви наче нервуєте.
Ні, зовсім ні.
Я гадав, ви будете дещо…
Спокійнішою?
Так.
Сподіваюсь, скоро ви зрозумієте, що це не про мене.
Трясця! Я запалила камін, та він згас.
- Допомогти? - Ні, в мене є все, що треба.
Чорт.
Це справжній Анрі Робер?
Це годинник, який Санд подарувала Шопену.
Стрілка зупинилася, коли він помер.
Коштує до біса грошей.
«До біса грошей»?
- Так, дорогий. - Дорогий, так.
Подарунок чоловіка.
Кожного разу після зради він щось мені дарував.
Цих двох херувимів я називаю Рене та Мартіна.
На честь міністра фінансів Рене Манорі і його дружини. Вони спали два роки.
З Мартіною, не з Рене.
А ось рояль.
Я зву його Рут.
Не дуже мелодійне ім'я.
Це перекладачка, яку він звабив під час візиту до Праги.
Свій статок я заробила на його невірності.
Ось так.
Що ви робите?
Те, що хочу.
Пригощайтеся, Люсьєне.
Це коньяк. Він вас не вб'є.
Вона називатиме тебе Люсьєном. Він був її вчителем літератури.
Тому вона одержима Мюссе, Ламартіном і Віктором Гюго.
Я їм їх сирими, мені подобається. Дехто полюбляє з картоплею.
Теж непоганий варіант.
Стеж за тим, як ти говориш.
Не будь педантичним, але ретельно добирай слова.
Ви любите поезію?
- Так, дуже. - Яку саме?
Віктора Гюго…
А, романтиків.
Лише Віктора Гюго.
Отже, романтиків.
Так.
Сьогодні його стиль багато критикують.
Але ж який він мав розум.
Геніальні піввірші.
Якщо відпустити себе, його вірші схожі на танець.
На вальс.
Це правда.
Так, дійсно. Це…
Це відчувається в усіх працях Гюго. Його вірші…
Вони…
Такі, як танець.
«Завтра на світанку, коли надворі посвітлішає,
- я піду. Бачиш…» - Ні.
Будь ласка, не треба. Це популярний вірш.
До того ж ви помилилися.
«Коли надворі побілішає», тобто взимку.
- А у вас якась нісенітниця. - Так, ви праві.
- Любите Віктора Гюго? - Так.
Дуже люблю.
Аж занадто.
- Занадто? - Так.
Перепрошую.
Є…
Є один дуже гарний вірш Віктора Гюго,
який є, на мою думку, вершиною творчості
Віктора Гюго.
Як же він починається?
«Поете, твої вірші, як спів пташиний, Могли б сподобатись природі
Якби писав простіше трохи ти.
І хоч у лісі купа різних звуків,
Тебе освище він.
Сміх інколи гучний лунає
- з Олімпу…» - Годі, це жахіття якесь.
І ви просто цитуєте, беземоційно.
Ми доп'ємо вино, і ви можете йти.
Слухати це — як кохатися з вішалкою.
Алло?
Софі! Ти як, люба?
Ні, я сама.
Дивлюсь погане кіно з поганим актором.
Кіно вже не те. Невже хтось вважає, що люди за це платитимуть?
Адель — моя давня клієнтка. Ти бачив її у дитинстві.
Тоді у неї було руде волосся, і вона була дуже елегантною.
Так, любий. Я буду пізно.
Припини!
Ми з Бріджит ідемо у театр.
«Примхи Маріанни», обожнюю цю виставу.
Я також.
«Біда тому, хто молодим
нерозсудливо кохає».
Мені вже час.
Ви дуже добре цілуєтесь.
- Пробачте. - Не вибачайтесь.
Зробіть це знову.
Якщо сподобаєшся їй, вона запросить тебе у ліжко.
Поринь у блакить її очей — вони такі самі, як в молодості.
О, Люсьєне! Мій любий Люсьєне.
- Скажи, що кохаєш мене. - Я так тебе кохаю.
Немає нічого прекраснішого за жінку, яка віддається задоволенню.
В житті я провалив все.
Я погано вчився, не збудував кар'єру.
Я зрадив майже всіх своїх друзів.
Я не втримав твою мати. Я був тобі поганим батьком.
Якби я вірив у Бога, то боявся б пекла.
Єдине, що в мене є
і що я заберу з собою у могилу, —
це посмішка Магалі.
Вона здатна осяяти холодні ночі.
Ні, я слухаю.
Ніжність Марі-Клод…
З нею я забував про все,
її ліжко — наче рай.
Вона жила на повну:
обіцянки, надія, самогубство.
О, Марі-Клод…
Шарм Адель,
кожна її посмішка — це поезія.
Що це за книга?
Це вона привчила мене до читання.
Це я. Я стільки всього накупила.
Чесність Естер,
те, чим вона мене підкупила.
Пристрасть Аньєс… Вона була сестрою, вчителем
і коханкою.
Мені ніколи не…
Вона все робила так, наче ми сім'я.
Не дзвони мені більше!
Дивацтво Сари… Вона не вміла грати на піаніно,
проте мріяла про славу Барбари і я слухав її годинами,
доки вона уявляла себе Дебюссі.
Жак.
Краса твоєї матері.
Альфонс спить.
Її краса,
вона й досі мені сниться.
Її краса — це квінтесенція запахів всіх інших
і всіх, хто був після неї.
Завдяки всім цим жінкам
моє життя було не таким жахливим.
Як тебе звуть? По-справжньому.
- Альфонс. - Альфонс…
Переклад субтитрів: Tetiana Skarzhenivska
Творчий керівник Ганна Волошина