PAŘÍŽ
Hele, jdeme dneska na Lido?
Nasrat na Lido.
Je pro lúzry a buzíky,
buzíčky, jako jste vy!
Pojďme do Paradis Latin, je to tam hezčí. Věřte mi, znám Paříž.
Ty chceš dnes jít ven?
Jasně že jo, do řiti.
V Paříži se nesedí na hotelu
a nepletou svetry.
Jsem unavená, Enzo. Chodíme ven každý večer.
Unavuje tě chodit se mnou ven?
Moc piješ a biješ se.
A? Co s tím máš za problém?
-Dělej si, co chceš. -Co chci?
Potřebuju svolení?
Jsi moje žena, nebo moje matka?
Někdy si nejsem jistá.
Nejsi moje matka.
Nejsi ani z poloviny taková ženská, jako byla ona.
Matka byla svatá a nestěžovala si furt.
Ty jsi ji znal, Luigi. Řekni jí to.
Byla anděl.
Nechť je jí země lehká.
Jsem unavená.
Chci jít spát.
Tak běž spát, ty děvko.
Vyhoď mě v klubu a ji vezmi na hotel.
Tak jsme tu, chlapi. Jdeme.
Prosím.
Děkuji.
Chcete nějakou hudbu?
Máte ráda jazz?
Moc dobře ho neznám.
Je to velmi příjemná hudba. Poslouchám ho, když se cítím sklesle.
Dobré, ne?
Záleží, kolik toho chcete.
Chceme toho hodně a co nejrychleji.
Co znamená „hodně“?
Dva gramy, deset gramů, 100, 200?
-Kolik můžete zaplatit? -Máme dost.
-Což znamená? -Což znamená hodně.
PAN MILENEC
Pan Milenec, dobrý den.
Haló?
„V knize My Father's Glory
„se dozvídáme, že...“
Drž hubu! Kdo to je?
To neskončí dobře. Musíme něco udělat, madam.
-Na co to máte? -Osobní užití.
Nevím, co děláš s jejíma prachama,
ale já tě zabiju, kurva.
-Odpověď A. -Gastone?
Je to vaše finální odpověď?
Nevěděl jsi odpověď?
Promiň, zamyslel jsem se.
To nic.
-Byl to náročný den. -To jo.
Klidně.
Odpočiň si.
Víš, co budeme dělat?
Ne. Co?
Co děláme vždycky, když je nám úzko?
Objednáme si pizzu.
Dobrou pizzu. Jakou?
S dvojitým sýrem.
A podíváme se na Slečinky z Rochefortu.
-Zdravím. -Dobrý den.
Jako kaviár.
Miluju ho.
Stojí 4 000 stejně jako kaviár.
Prosím, mladíku.
Jak poznám, že je to opravdu ono?
-V pohodě? -Ano.
-Dobrou noc. -Nechcete zůstat?
Ne, nashle.
Fajn, tak dobrou.
Obálka je na stole v kuchyni.
Ne, tentokrát platím já.
Byl to úžasný večer.
Dobrou noc.
-Lauro! -Jak se máš?
-Vítej v Paříži, zlato. -Je šílený, že tu jsi.
-Konečně jsi za náma přijela. -Jo.
-Je to už dlouho. -No tak, pojďme se najíst.
Během lockdownu jsem si myslela, že se zabiju.
Pro svobodný ženský jako my to byla noční můra.
Na vesnici se nic nezměnilo.
Vypila jsem celý sklep.
Prospělo ti to. Vypadáš fantasticky!
Ještě jednu? Prosím?
Musím vám něco říct.
Ale zůstane to u tohohle stolu.
-Komu bychom to řekly? -Je to tajemství.
No tak, vyklop to.
Jde o tohle.
-Co to je? -Ukaž.
-Podívej se. -Hádejte, co to je.
-„Pan Milenec.“ -Co to je? Ukaž.
Už vím.
Ano.
Výborně.
Nádhera.
Klid.
-Dost. -Ne! Do prdele, bylo to parádní.
Jste úplně sjetá.
A co?
Kdo mi to vyčte?
Přijdu o práci?
Opustí mě manžel? Vyděsím děcka?
-Dávám někomu špatný příklad? -Kde jste to schovala?
-Nevím. -Kde to je?
Kde to je?
V šuplíku.
Nekoupili jsme to pro vás.
Riskuju, abych nás z těchhle sraček dostal.
-Jsou to moje prachy! -Vaše prachy, ale můj život.
Fakt nechci umřít.
Proč si všichni přejete umřít?
-Ještě jednu lajnu. -Ne.
Je to skvělý pocit.
-Jen jednu. -Ne!
Podívejte se do zrcadla. Nevypadáte dobře.
-Nebudete spát ještě týden. -Spát můžu na věčnosti.
Máte prášky na spaní?
-Asi jo. -Vezměte si dneska jeden.
-Než půjdete spát. -Proč bych chodila spát?
Protože máme zítra plány.
Potřebuju vás.
Vy mě potřebujete?
Pobavili jsme se, ale teď musíte spát.
Musíte jít spát ve stejný den, kdy jste vstala.
Tak jo, dobrou noc.
Luciene?
Ano?
Nezapomněl jste na něco?
-Znovu. -Ne.
To stačí.
-Chci ještě. -Jste sjetá!
Proč máte jeho klíče?
Protože je to můj byt.
Nikdy jsem tam nevkročila.
Měla jsem dost toho jeho žadonění, tak jsem mu koupila ten brloh.
Máte peníze, to není moc laskavé.
Vlastně je to velmi laskavé.
Rue Paul Bourget 17. Budova, patro, všechno.
Ten hlupák si myslí, že je tvrďák, ale narodil se v přepychu.
Rozmazlován až do 26 let. Je to flákač a rozhazuje peníze.
Teď je spokojený.
Bydlí na místě, které je stejně nepoužitelné jako on.
Možná je nemocný.
To já taky.
Stáří je jako rakovina.
Sofiane, hádej, kolik dostal?
Nic jako vždycky. Jeho táta přišel domů.
-Jak to šlo? -Dobře.
V tomhle hezkým počasí bys mohl zajet do nóbl čtvrti.
Nejsem proti.
Takže jmenuje se Anne-Marie de Montenay
a čeká na tebe v rezidenci v luxusním Rueil-Malmaison.
-Smrdí jako katolička už odsud. -Kolik jí je?
-Je mladá, je jí 65. -Kolik?
Tisícovka se zálohou.
Tak jo.
Až tam dorazíš, zaparkuj před schody.
Běž dovnitř. Uvidíš klavír.
Na klavíru je váza.
A ve váze je šátek.
-Chce, aby sis zavázal oči. -Neuvidím ji?
Zřejmě ne. Pokrytectví, náboženství a tak.
A nekoukej se. Když se podíváš, nezaplatí ti.
A pak?
Vyjdi vpřed
a následuj její pokyny.
-Dobrý den. -Těší mě.
Dej mi ruku. Pojď za mnou.
Za tebou je pohovka.
Můžeš se posadit.
Sundej si sako a košili.
Sundej si kalhoty.
Máš svoji práci rád?
Jak kdy.
Když budu mluvit normálně, poznáš mě?
No tak, podívej se.
Měl by ses vidět.
Asi bychom si měli promluvit.
Ano.
Tohle je Johanna.
Jsi Johanna, že?
Jsem to, co chcete.
Kdo to je?
Součást mě, kterou jsem před tebou skrývala.
Promluvili jsme si.
O čem jste mluvili?
O věcech, které jsme si nikdy neřekli.
Pojď.
Ve finále život není zase tak hroznej.
Kdybych nezjistila, kdo doopravdy je,
nikdy bych si neuvědomila, co doopravdy chci.
Řekla jsi mu o mně?
Svým způsobem jo.
Pojď sem.
Lehni si.
No tak.
Ahoj.
Jak zareagoval?
Nic neřekl.
Ani nehnul brvou?
Ani trochu.
Jak se cítíš?
Bylo to fakt příjemný.
Jsem na tebe hrdá.
Tohle je nový začátek.
Pojď se mnou.
-Co to je? -Tvoje věci.
Už tě nechci vidět.
Jsi v pohodě?
Ty brečíš?
Právě jsem se rozloučila s polovinou svého života.
Umírám hlady, chci jídlo z mekáče.
Už to bude. Vydrž, je to horké.
Tady. Mám hranolky.
-Díky. -Hranolky?
-Kluci, viděli jste to? -Co to je?
-Zkusím to. -Počkej, to není moje.
A co jako, vole?
Vážně?
Galaxy Estates,
rue Paul Bourget 17, druhé patro.
Byt číslo 12.
Poprosím o osobní údaje.
Tak co?
Je to ono!
-Paráda. -Tak jo.
Je to super.
Tak co? Je to ono?
Tati?
Dobrý den.
Nemáme schůzku, ale...
Pojďte dál.
Mám...
-Ne, to je v pořádku. -Jste si jistá?
Ohřeju zbytek polívky.
Omlouvám se, že jdu pozdě, moc to tu neznám.
Bože, jsi nádherná.
Měl bych se co nejrychleji zeptat.
Jsem ráda, že tě zase vidím.
Já taky.
Chutná ti to?
Je to vynikající.
-Někdo klepe. Jdu tam. -Běž.
-Do prdele! -Policie!
-Co to děláte? -Sedni si!
Co to je?
-Kluci! -Čí to je?
Čí to je? Moje to není.
Přísahám bohu. Nesahej na mě!
Co to je? Moje to není!
Není to moje, jasný?
Táhni s tou baterkou!
Toto je záznamník Adèle Mouginotové.
Po zaznění tónu zanechte vzkaz.
A jak píše básník:
„Stručnost je sestra nadání.“
Adèle, tady Alphonse.
Mám dobré zprávy.
Myslím, že tvoje problémy na nějakou dobu skončily.
Zavolej mi.
V tomhle světle se podobáte své matce.
Znala jste ji?
Občas jsme se potkaly na chodbě.
Žila jste tu, když tu bydlela?
Nastěhovali jsme se sem dva měsíce před jejím zmizením.
Mluvily jste spolu někdy?
Jen při běžné konverzaci.
Můj manžel ji znal lépe.
Byl to amatérský fotograf, chtěl, aby mu pózovala.
Neskutečně jsem žárlila.
Vaši rodiče se velmi milovali.
Den před jejím odchodem vypadala opravdu šťastně.
Přeju hezký den.
Já vám taky. Kam jdete?
Do toho mi nic není.
-Uvidíme se. -Pa.
Alphonsi.
Mám vás moc ráda.
Já vás taky.
Přesně tak, starče.
Zasloužíš si to.
-Není to moje, kámo! -Neříkej mi kámo.
-Není to moje. -Tak čí to je?
Santa ti nechal v ponožce 150 gramů kokainu?
Nevím.
Přestaň kecat.
Chytili jsme tě dvakrát za prodej.
Prodával jsem travku.
Já vím. Hrál sis na chytráka a bosse.
Jsi tak tupej, že tě někdo napráskal.
-Kdo? -To je jedno.
Ani si neudržíš pohromadě svůj gang.
Já s kokainem nedělám, vole!
-Dost. -Je to pro osobní užití?
-Sto padesát gramů? -Jsi nemocnej.
Ztrácíme čas.
Tohle je vážný, Louisi.
Řekni nám, od koho to máš.
Nevím, do prdele.
Jasně, ty nevíš.
Nevím, kurva!
-Nechci jít sedět. -Uklidni se.
Nepřibližuj se! Nesahej na mě!
Prosím! Nedělejte to!
-Co? -Promiň.
-Co se děje? -Promiň.
Ano?
Ano.
Co se děje?
Dobře. Už jdu.
Musím jít.
-Teď ne! To mě úplně rozrajcovalo! -Vrátím se.
Rozvaž mě!
Její rakovina se zhoršila.
Měla rakovinu.
Nevěděl jste to?
Věděl, ale má ráda své soukromí.
Skoro o tom nemluví.
Odmítá léčbu. Je zázrak, že to doteď přežila.
Sedněte si.
Dámy,
během mateřské paní učitelky Villemairové
vás bude literaturu učit pan Moreira.
Předávám vám slovo.
Děkuji, pane.
-Dobré ráno, dámy. -Dobré ráno.
Takže...
Začneme hrou.
Asi nejste na hry v hodině zvyklé.
Kdo může říct něco k tomu, co jsem teď napsal?
-Slečno... -Clément.
To je vaše křestní?
-Příjmení. -Ticho.
-Jmenuji se Adèle Clément. -Tak mluvte.
Jsou to Flaubertova díla až na Hernaniho.
Což je hra...
Victora Huga.
Výborně.
Měl jsi okouzlující úsměv,
chůzi muže, ale oči chlapce.
Bylo to poprvé, co jsem něco takového cítila.
Vypadáte ztraceně.
Ano, hledám ulici Rue Poincaré.
-To je na druhé straně města. -Ještě to tu neznám.
Je to tu malé. Brzo si budete stěžovat, že už všechno znáte.
Pojďte za mnou.
-Počkejte. -Rychleji, Luciene.
Neříkejte mi Luciene. Jsem váš učitel.
Dobře, Luciene!
Buďte tu jako doma.
Snad nevadí.
Snila jsem o tom, že odtamtud vypadneme spolu,
z toho nudného městečka, zdevastovaného válkou.
No tak, vstaňte.
-Nedělejte, že jste starý. -Neměla byste tu být.
V domě svého učitele.
Jste můj učitel, když jsme ve škole.
Jste nudný chlap, co neumí tancovat.
Musím oznámkovat testy.
A umím tancovat. Velmi dobře.
Zatancujte si se mnou, nebo si roztrhnu blůzu a budu křičet.
-To byste udělala? -Umírám tu.
-Zatančíme si a pak půjdete. -Slibuju.
Existoval jsi jen ty. Tak to bylo.
Byla jsem zamilovaná.
Poprvé.
A nejspíš naposledy.
Když spolu takhle tančíme,
stále milujete svoji ženu?
Samozřejmě.
Vždycky ji budu milovat.
Ale je daleko.
Ale vždycky na ni myslím.
Adèle, přestaň!
Nechte mě na pokoji.
Cítím se kvůli tomu hrozně.
Byla jsem mladá a pyšná.
Prosím, odpusťte mi, Luciene.
Odpouštím ti.
Nakonec jsem přiznala, že to nebyla pravda.
Napsala jsem ti asi stokrát.
Ale bylo příliš pozdě, neodpověděl jsi.
Odpočiňte si.
To je pro vás.
Můžete to otevřít pak.
Přečti mi tu báseň.
Kterou?
Tu, kterou jsi četl ve třídě.
Neznáš ji nazpaměť?
Ne.
-Promiň. -Škoda.
Tak ji přečti.
„Ty, kdo neznáš krásu dětství.
„Dítě! Nezáviď nám věk žalu,
„ve kterém je srdce otrok a vzápětí rebel,
„ve kterém je smích často smutnější než tvé slzy.
„My zapomínáme, že je tvůj bezstarostný věk tak sladký.
„Je jako vánek na širém nebi,
„jako výkřik radosti, který záhy zeslábne,
„jako ledňáček ve vodě.
„Ach! Nespěchej k dospělosti!
„Těš se z rána. Těš se z jara.
„Tvé hodiny jsou jako propletené květy.
„Neutrhni je dřív než čas.“
Umřela.
Děkuji.
Dobrý den.
Právě jsem na odchodu.
-Hezký den. -Vám taky.
-Co je? -Už zase pracuju.
-Je to problém? -Ne.
Štve tě to?
Ne, o to nejde.
Nemáš whiskey?
Teď se to nehodí. Za 45 minut máš klientku.
Nejdu.
Dneska ne.
Co se děje?
Opustila mě moje žena.
Je lesba.
Nastražil jsem
jednomu šílenci do bytu 150 gramů kokainu.
Člověk, kterého jsem měl rád, právě umřel.
Kdo umřel?
Adèle.
Adèle?
-Naše Adèle? -Ano.
Do prdele.
Byla to naše nejlepší klientka.
-Dělám si srandu. -Já vím.
Byla to sakra ženská.
A dobrá v posteli.
Tyhle věci se stávají.
V týhle branži musíš mít hroší kůži.
Loni jsem přišel o čtyři ženský.
O čtyři?
Čtyři.
Já nemůžu. Nedokážu to.
Ale můžeš.
V takových chvílích jsi nejdůležitější.
Jestli potřebuješ čas dát se do kupy,
můžu ti tam dát pár mladejch.
Co ten kufr?
To nic.
Promiň.
Haló?
Slyšíš mě? Tady Louis. Mám dobrou zprávu. Připravenej?
Ta stařena je mrtvá.
-Kdo? -Moje babka je mrtvá.
-A? -Musíte k ní domů.
-Znám ten kód. -Jakej kód?
Mně z tebe jebne. K sejfu, idiote.
Ty máš tu kombinaci?
Pojď. Řekni mi všechno.
Ahoj.
Dneska večer mi to nevyjde, mám...
Dobré načasování, právě jsme o tobě mluvili.
-Pojď. -O mně?
Tak děti, přišel v pravou chvíli. To je Alphonse.
Posaď se.
-Dobrý den. -Sedni si.
To jako vážně?
-Proč vypadáte tak sklesle? -Co jsi čekala?
Není to osobní. Zkuste se vžít do naší situace.
Je to pro nás fakt divné.
-Jsem zmatený. -My taky.
Vím, že je těžké pochopit, že jsem ve svém věku začala nový život.
Prosím?
Nech mě to doříct.
Pro vás budu vždy manželka vašeho otce.
Je mrtvý už pět let.
Pět let žiju sama.
Chodíte za mnou párkrát za několik měsíců, jen když naléhám.
Vždycky máte nějakou výmluvu a přesunete nebo zrušíte náš oběd.
Pět let
jsem zvažovala to nejhorší řešení.
A teď,
o pět let později,
je osud zase na mojí straně.
Poznala jsem tě, když mi bylo nejhůř.
Naučil mě znovu milovat.
Máme tu asi problém...
Nic neříkej. Tohle si nezasloužíš.
Právě.
Moje děti tě přijmou.
To je opravdu milé, ale jde o velké nedorozumění.
Vaše matka je úžasná žena.
Smrt vašeho otce ji velmi zasáhla.
-Našeho otce? -Ano a...
O čem to mluvíte?
Smrt vašeho otce ji zasáhla.
Počkejte, táta není mrtvý.
Mami, ty jsi mu řekla, že je táta mrtvej?
Jako by byl mrtvý.
To, že tě podvedl se sousedkou z Beaulieu...
S tou děvkou!
Nezáleželo mu na ní.
Tak proč ji ošoustal?
To se stává.
-Ano. -Pro mě je mrtvý.
Ta tvoje pýcha, sakra.
Ničíš život svůj i tátův.
-Promiňte, kde je Gaston? -Do toho ti nic není.
Ale je. Znal moji matku.
Kdo je vaše matka?
Nevím. Ale chci to zjistit.
-Jsi tam? -Jo.
Máme problém.
Jakej?
Drž hubu. Spím!
Co?
-Je otevřenej. -A?
Je prázdnej, nic tu není. Kurva.
Do prdele! Kurva! Do hajzlu!
Co mám teď kurva dělat? Nemám prachy.
-Co to... -Drž hubu, spím.
Přestaň! To bolí!
A? Je to snad problém?
Nech mě.
Chceš něco říct?
Dobrou noc.
Pane, pokud čtete tento dopis,
jsem už na druhé straně.
Koneckonců po dni přichází večer.
Jako poděkování
za poslední kapky potěšení
chci předat informace někomu,
kdo tak miluje hodiny.
Podívej se na minutovou ručičku na mých třech hodinách.
Jedna ukazuje na východ,
druhá na jih
a třetí na západ.
Jsou to mé oblíbené časy.
Východ slunce v zimě,
západ slunce v létě
a ticho noci.
Dobře toho využij.
Adèle.
Ty hade.
Překlad titulků: Fabiána Tetamenti
Kreativní dohled Kristýna