Mergem la Lido diseară?
La naiba cu Lido!
E pentru ratați și fătălăi,
fătălăi mici ca voi!
Haide la Paradis Latin, e mai frumos. Credeți-mă, cunosc Parisul.
Vrei să ieși în seara asta?
Desigur că vreau, la naiba!
Nu vii la Paris să stai în camera de hotel
și să împletești pulovere.
Sunt obosită, Enzo. Ieșim în fiecare seară.
Eu te obosesc?
Bei prea mult și sari la bătaie.
Și ce? Care e problema?
- Fă ce vrei! - Ce vreau?
Am nevoie de permisiunea ta?
Ești soția mea sau mama mea?
Uneori, nici eu nu știu sigur.
Nu ești mama mea.
Nu ești femeie nici pe jumătate cât ea.
Ea era o sfântă, care nu se plângea tot timpul.
Tu ai cunoscut-o, Luigi. Spune-i!
Era un înger.
Odihnească-se în pace!
Sunt obosită.
Vreau doar să merg la culcare.
Atunci, du-te să te culci, scârbă!
Lasă-mă la club și du-o pe ea la hotel!
Am ajuns, oameni buni. Haideți!
Poftim!
Mulțumesc.
Să vă pun muzică?
Vă place jazzul?
Nu prea știu cum e.
E o muzică foarte suavă. O ascult când mă simt trist.
Sună bine, nu?
Depinde cât de multă vreți.
Vrem multă, dar cât de repede cu putință.
Cum adică „multă”?
Două grame, zece grame, o sută, două sute?
- Câți bani aveți? - Avem destui.
- Adică? - Adică mulți.
DOMNUL DRAGOSTE
Domnul Dragoste, alo!
Alo?
„Din cartea Gloria tatălui meu,
„aflăm că...”
Taci! El cine e?
N-o să se termine cu bine. Trebuie să facem ceva, dnă.
- Pentru ce e? - Pentru uz personal.
Nu știu ce faci cu biștarii ei,
dar o să te distrug, la naiba!
- Răspunsul A. - Ei bine, Gaston?
E răspunsul final?
Nu ai știut răspunsul?
Scuze, eram în lumea mea.
E în regulă.
- A fost o zi grea. - Așa e.
Bineînțeles.
Odihnește-te!
Știi ce o să facem?
Nu. Ce?
Ce facem când suntem deprimați?
Comandăm pizza.
O pizza bună. De care?
Cu brânză extra?
Și ne uităm la Domnișoarele din Rochefort.
- Bună seara! - Bună seara!
Parcă e caviar.
Îmi place mult.
Costă cât caviarul, 4.000.
Poftim, tinere!
Cum știu că e veritabilă?
- Sunteți bine? - Da.
- Bună seara! - Nu vreți să rămâneți?
Nu. La revedere!
Bine... Bună seara!
Plicul tău e pe masa din bucătărie.
Nu, de data asta, fac eu cinste.
A fost o seară minunată.
Noapte bună!
- Laura! - Cum ești?
- Bun venit la Paris, scumpo! - Ce ciudat e să te văd aici!
- În sfârșit, ai venit și tu. - Da.
- A trecut ceva vreme. - Haideți să luăm cina!
În timpul lockdownului, am crezut că o să mă sinucid.
Pentru femeile singure ca noi a fost un coșmar.
Nici la țară nu a fost diferit.
Eu am băut tot din pivniță.
A făcut minuni. Arăți minunat!
Încă una? Vă rog!
Am ceva să vă spun.
Să nu mai spuneți nimănui.
- Cui? - E secret.
Haide, scuipă tot!
Uite!
- Ce e? - Arată-mi!
- Uită-te! - Ghiciți ce e!
- „Domnul Dragoste.” - Ce e? Arată-mi!
Am înțeles.
Da.
Foarte bine.
Foarte frumos.
Stai!
- Încetează! - Nu! La naiba! A fost grozav.
Ești drogată.
Și ce?
Cine să mă învinovățească?
Îmi pierd slujba?
Mă părăsește soțul? Îmi sperii copiii?
- Dau un exemplu negativ? - Unde ai ascuns-o?
- Nu știu. - Unde e?
Unde e?
În sertar.
N-am cumpărat-o pentru tine.
Îmi asum riscuri ca să ne scot din haosul ăsta.
- Sunt banii mei! - Banii tăi, dar viața mea.
Chiar nu simt nevoia să mor.
De ce v-ați pus toate o ultimă dorință?
- Încă o linie? - Nu.
Ador senzația pe care mi-o dă.
- Încă una. - Nu!
Uită-te în oglindă! Nu e frumos.
- N-o să dormi până săptămâna viitoare. - Pot să dorm în viața de apoi.
Ai somnifere?
- Cred că da. - Ia unul astă-seară!
- Înainte de culcare. Dar numai unul! - De ce să mă culc?
Pentru că avem un plan mâine.
Am nevoie de tine.
Ai nevoie de mine?
A fost distractiv, dar acum trebuie să dormi.
E mai bine să te culci în ziua în care te-ai trezit.
Bine, noapte bună!
Lucien?
Da?
Nu uiți ceva?
- Din nou. - Nu.
E suficient.
- Vreau mai mult. - Ești drogată.
De ce ai cheile lui?
Pentru că e apartamentul meu.
Eu n-am călcat în apartament.
Mă săturasem să mă cicălească, așa că i-am cumpărat maghernița aia.
Ai bani, nu e prea drăguț.
De fapt, e foarte drăguț.
E pe strada Paul Bourget, numărul 17. Clădirea, etajul, totul.
Prostovanul ăla se crede dur, dar s-a născut într-o zonă bogată.
Răsfățat până la 26 de ani. E din cale afară de leneș, irosește banii.
Acum e mulțumit.
Locuiește într-un loc care i-ar putea justifica inutilitatea.
Poate e bolnav.
Și eu sunt bolnavă.
Bătrânețea e precum cancerul.
Sofiane, ghici cât a luat!
Nimic, ca de obicei. Tatăl lui a venit acasă.
- Cum a mers? - Foarte bine.
E așa de frumos afară, ți-ar prinde bine să mergi într-o suburbie frumoasă.
Nu mă opun ideii.
Deci... Numele ei e Anne-Marie de Montenay
și te așteaptă într-o vilă în elegantul Rueil-Malmaison.
- Miroase a catolicism de aici. - Câți ani are?
- E tânără, 65. - Câți bani?
O mie și mi-a dat un avans baban.
Mă bag.
Când ajungi acolo, parchează lângă treptele din față!
Intră! O să vezi un pian.
Pe pian, este o vază.
Și în vază e o eșarfă.
- Vrea să te legi la ochi. - Nu am voie s-o văd?
Se pare că nu. Ipocrizie, religie, chestii de-astea.
Nu trage cu ochiul! Dacă faci asta, nu plătește.
Și apoi?
Fă câțiva pași
și apoi urmează-i instrucțiunile!
- Bună ziua! - Încântat de cunoștință!
Dați-mi mâna! Urmați-mă!
E o canapea în spatele dv.
Puteți lua loc.
Dați-vă jos sacoul și cămașa, vă rog.
Dați-vă jos pantalonii!
Vă place slujba dumneavoastră?
Depinde.
Dacă-mi folosesc vocea normală, mă recunoașteți?
Haide, uită-te la mine!
Dacă te-ai vedea...
Cred că e timpul să vorbim.
Da.
Ea e Johanna.
Ești Johanna, nu?
Spuneți-mi cum vreți.
Cine e?
O parte din mine pe care am ascuns-o de tine.
Eu și el am schimbat câteva vorbe.
Despre ce ați vorbit?
Despre ce nu mai vorbiserăm.
Haide!
La urma urmei, viața nu e prea rea.
Dacă nu aș fi aflat cine e de fapt,
nu mi-aș fi dat seama ce doresc cu adevărat.
I-ai spus despre mine?
Într-un fel, da.
Vino!
Întinde-te!
Haide!
Salut!
Cum a reacționat?
N-a spus nimic.
Nici măcar n-a tresărit?
Nu tocmai.
Cum te simți?
M-am simțit foarte bine.
Sunt mândră de tine.
Ăsta e un nou capitol.
Vino cu mine!
- Ce-s alea? - Toate lucrurile tale.
Nu vreau să te mai văd.
Ești bine?
Plângi?
Tocmai mi-am luat adio de la jumătate din viață.
Mor de foame, dă-mi McDonald's!
Vine. Așteaptă! E fierbinte!
Poftim! Am luat cartofi prăjiți.
- Mersi. - Cartofi prăjiți?
- Ați văzut asta? - Ce e?
- O să gust. - Stai, nu e a mea.
Mă doare în cot.
Serios?
Complexul Galaxy,
strada Paul Bourget numărul 17, etajul doi,
apartamentul 12.
Îmi dați datele dumneavoastră, vă rog?
Deci?
E pe bune!
- Marfă! - Poftim!
E atât de bună!
Deci? E adevărată?
Tată?
Bună seara!
Nu avem întâlnire, dar...
Intră!
Vrei să mă...
- Nu, e în regulă. - Sigur?
O să încălzesc restul de supă.
Scuze că am întârziat. Nu cunosc zona asta.
Doamne, ce frumoasă ești!
De aceea trebuie să-ți cer ceva.
Mă bucur să te revăd.
Și eu.
Îți place?
Îmi place mult.
- E cineva la ușă. Merg eu. - Du-te!
- La naiba! - Poliția!
- Ce faci? - Stai jos!
Ce e asta?
- Oameni buni! - A cui e asta?
A cui? Nu e a mea.
Jur! Nu mă atinge!
Ce e? Nu e a mea!
Nu e a mea, bine?
Ia-ți lanterna din fața mea!
Ați accesat căsuța vocală a lui Adèle Mouginot.
Vă rog să lăsați un mesaj după bip.
Și, cum a spus poetul...
„Concizia e soră cu talentul.”
Adèle, sunt Alphonse.
Am vești bune.
Cred că problemele tale s-au încheiat pentru o vreme.
Sună-mă!
În lumina asta, arăți ca mama ta.
Ai cunoscut-o?
Ne întâlneam ocazional pe hol.
Locuiai aici când ea trăia?
Ne-am mutat aici cu două luni înainte ca ea să plece.
Ai vorbit vreodată cu ea?
De complezență.
Soțul meu o cunoștea mai bine.
Era fotograf amator, i-a cerut să pozeze pentru el.
Asta m-a făcut incredibil de geloasă.
Părinții tăi se iubeau foarte mult.
Cu o zi înainte, ea părea foarte fericită.
O zi bună!
Și ție. Unde te duci?
Nu mă privește.
- Ne vedem! - La revedere!
Alphonse.
Te plac mult.
Și eu.
Așa e, bătrâne.
Ți-ai cerut-o!
- Nu e a mea, frate! - Nu-mi mai spune „frate”!
- Nu e a mea. - Atunci ce e?
Moș Crăciun ți-a lăsat 150 g de cocaină în ciorăpel?
Nu știu.
Nu te mai juca cu noi.
Te-am prins deja vânzând de două ori.
Vindeam iarbă.
Știu. Voiai să faci pe deșteptul, pe mahărul.
Ești așa de prost, încât cineva te-a turnat.
- Cine? - Nu contează.
Nici nu mai poți să-ți ții gașca sub control.
Nu vând cocaină, frate!
- Termină! - E pentru uz propriu?
- O sută cincizeci de grame? - Ești bolnav.
Ne irosești timpul.
E destul de grav, Louis.
Spune-ne de la cine ai luat-o.
Nu știu, la naiba!
Sigur, nu știi.
Nu știu, la naiba!
- Nu vreau să merg la zdup. - Calmează-te!
Nu te apropia! Nu mă atinge!
Te rog! Nu-mi face asta!
- Ce e? - Scuze!
- Care-i problema? - Scuze!
Da?
Da.
Ce se întâmplă?
Bine. Ajung imediat.
Trebuie să plec.
- Nu acum! Chiar îmi plăcea! - Mă întorc mai târziu.
Dezleagă-mă!
Cancerul ei s-a agravat.
Avea cancer.
N-ați știut?
Ba da, dar ea e o persoană foarte discretă.
Vorbește rareori despre asta.
Refuză tratamentul. E un miracol că a supraviețuit atât.
Luați loc!
Domnișoarelor,
în timpul concediului postnatal al dnei Villemaire,
dl Moreira va fi profesorul vostru de literatură.
Vă las cu ele.
Mulțumesc, dle.
- Domnișoarelor, bună dimineața! - Bună dimineața!
Deci...
Haideți să începem cu un joc!
Probabil nu sunteți obișnuite să vă jucați în timpul orelor.
Ce puteți spune despre ce am scris?
- Domnișoară... - Clément.
E prenumele dv.?
- Numele de familie. - Liniște!
- Adèle Clément. - Vă rog.
Sunt toate opere de-ale lui Flaubert, mai puțin Hernani.
Care e o piesă de...
Victor Hugo.
Bravo!
Aveai un zâmbet delicios,
mersul unui bărbat, dar ochii unui băiat.
Nu mai simțisem asta.
Păreți pierdut.
Da, caut strada Poincaré.
- E în partea cealaltă. - Încă nu cunosc orașul.
E mic. În curând, o să vă plângeți că ați văzut totul.
Urmați-mă!
- Așteptați-mă! - Mai repede, Lucien!
Nu-mi spuneți Lucien! Vă sunt profesor.
Bine, Lucien!
Simțiți-vă ca acasă!
Cu plăcere.
Visam să părăsim orașul împreună,
acel mic oraș anost devastat de război.
Haideți, ridicați-vă!
- Nu mai faceți pe bătrânul! - N-ar trebui să fiți aici.
Acasă la profesorul dv.
Sunteți profesorul meu când suntem la liceu.
În rest, sunteți un bărbat plictisitor care nu știe să danseze.
Am lucrări de corectat.
Și știu să dansez. Foarte bine, de fapt.
Dansați cu mine sau îmi sfâșii bluza și țip.
- Ați face asta? - Mor aici.
- Un dans și plecați. - Promit.
Ai fost tu. Așa a fost.
Eram îndrăgostită.
Pentru prima dată.
Probabil și ultima.
Când suntem așa,
vă mai iubiți soția?
Desigur.
O să-mi iubesc mereu soția.
Dar ea e departe.
E aici, în mintea mea.
Adèle, încetează!
Lăsați-mă în pace!
Am mari remușcări.
Eram tânără, foarte orgolioasă.
Îmi pare rău, Lucien.
Te iert.
Până la urmă, am recunoscut că nu era adevărat.
Ți-am scris de o sută de ori.
Dar a fost prea târziu, n-ai răspuns niciodată.
Odihnește-te acum!
Asta e pentru tine.
O poți deschide mai târziu.
Citește-mi poezia!
Care?
Cea pe care ai citit-o la oră.
Nu o știi pe de rost?
Nu.
- Îmi pare rău! - Păcat.
Citește-o, totuși!
„Tu, care nu știi frumusețea copilăriei,
„Copile! Nu invidia vremea necazurilor noastre,
„În care inima e sclavă și rebelă pe rând,
„În care un râset e adesea mai trist decât fricile tale.
„Uităm. Vârsta ta fără de grijă e așa de dulce!
„Trece într-o clipită De-a lungul cerului întins
„Un strigăt de bucurie slăbește iar ecourile i se sting
„Un pescăraș albastru pe apă.
„Nu te grăbi să-ți cizelezi gândurile!
„Bucură-te de dimineață Bucură-te de primăvară
„Orele tale sunt cu atâtea flori împletite
„Nu le smulge mai repede decât timpul!”
Ne-a părăsit.
Mulțumesc.
Bună ziua!
Tocmai plecam.
- O zi bună! - Și dv.
- Ce se întâmplă? - M-am întors la lucru.
- E vreo problemă? - Nu.
Te deranjează?
Nu e vorba de asta.
Ai whisky?
Nu e momentul. Ai o clientă în 45 de minute.
Nu mă duc.
Nu azi.
Ce e cu tine?
Soția tocmai m-a părăsit.
E lesbiană.
Am ascuns
o sută cincizeci de grame de cocaină acasă la un dement.
O persoană pe care o iubeam s-a stins în fața mea.
Cine a murit?
Adèle.
Adèle?
- Adèle a noastră? - Da.
La naiba!
Era cea mai bună clientă a noastră.
- Glumesc. - Știu.
O femeie dată naibii.
Și bună la pat.
Lucrurile astea se întâmplă.
În domeniul ăsta, trebuie să fii dur.
Am pierdut patru anul trecut.
Patru?
Patru.
Nu pot. Nu pot face asta.
Bineînțeles că poți.
Atunci ești cel mai util.
Dacă ai nevoie de timp să te aduni...
Îți pot face programări cu unele tinere.
Ce e cu servieta?
Nu e nimic.
Scuze!
Alo?
Mă auzi? Sunt Louis. Am vești bune. Ești pregătit?
Bătrâna a murit.
- Cine? - Bunica mea a murit.
- Și? - Trebuie să mergi la ea acasă.
- Știu codul. - Care cod?
Mă scoți din sărite. De la seif, tâmpitule.
Ai codul?
Haide! Bine, spune-mi totul!
Bună ziua!
Nu sunt disponibil diseară... Am o...
Ai venit la țanc, tocmai vorbeam despre tine.
- Intră! - Eu?
Copii, conform planului, el e Alphonse.
Ia loc!
- Bună ziua! - Stai jos!
Serios?
- Ce e cu fețele lungi? - La ce te așteptai?
Nu e nimic personal. Puneți-vă în pielea noastră!
E foarte ciudat pentru noi.
- Nu înțeleg. - Nici noi.
Știu că e greu de înțeles că mi-am refăcut viața la vârsta mea.
Poftim?
Lăsă-mă să termin!
Pentru voi, o să fiu mereu soția tatălui vostru.
E plecat de cinci ani.
De cinci ani trăiesc singură.
Voi mă vizitați doar la câteva luni, când insist.
Aveți mereu scuze ca să amânați sau să anulați prânzuri.
Cinci ani
în care m-am gândit la ce e mai rău.
Dar, întâmplător,
cinci ani mai târziu, se pare că soarta
îmi surâde din nou.
A apărut Alphonse când eram la pământ.
M-a învățat să iubesc din nou.
Avem o problemă aici...
Nu spune nimic! Nu meriți asta!
Nu, exact.
Copiii o să te accepte.
Totul e foarte drăguț, dar e o mare neînțelegere.
Mama voastră e o femeie minunată.
Moartea tatălui vostru a afectat-o mult.
- A tatălui nostru? - Da, și...
Despre ce vorbiți?
Moartea tatălui vostru a afectat-o mult.
Stați, tata nu e mort.
Mamă, i-ai spus tipului ăstuia că tata e mort?
E ca și mort.
Doar pentru că te-a înșelat cu vecina din Beaulieu...
N-o pomeni pe târfa aia!
Nu i-a păsat de ea.
De ce i-a tras-o?
Lucrurile astea se întâmplă.
- Da. - E mort pentru mine.
La naiba cu orgoliul tău!
Strici viața ta și pe a lui tata.
- Apropo, unde e Gaston? - Nu te privește.
Ba da. El a cunoscut-o pe mama.
Cine e mama dumneavoastră?
Nu știu, dar aș vrea să aflu.
- Ești acolo? - Da.
Avem o problemă.
Care?
Taci! Dorm!
Ce?
- E deschis. - Și?
E gol, nu e nimic în el. Futu-i!
Futu-i! La naiba! Nenorocitul!
Ce naiba mă fac acum? Nu am bani.
- Ce... - Taci! Dorm.
Termină! Mă doare!
Și? E vreo problemă?
Dă-mi drumul!
Vrei să spui ceva?
Somn ușor!
Domnule drag, dacă citiți scrisoarea aceasta,
e pentru că părăsesc deja lumea asta.
Până la urmă, ziua trebuie să înfrunte noaptea.
Drept mulțumire pentru că mi-ați oferit
ultimele izbucniri de plăcere,
iată niște informații
pentru cineva care iubește ceasurile atât.
Uitați-vă la minutarele celor trei ceasuri ale mele!
Unul spre est,
unul spre sud
și al treilea spre vestul apartamentului.
Acestea sunt momentele mele preferate.
Zorii iarna,
amurgul vara
și toiul nopții.
Bucurați-vă de ele!
Adèle.
Diavol mic.
Subtitrarea: Constantin Ursachi
Redactor: Anca Tach