ПАРИЖ, 1973 РІК
Ну що, сьогодні в «Лідо»?
До біса «Лідо».
Це для невдах і педиків,
таких збоченців, як ви!
Краще поїхали у «Параді Латен». Довіртеся мені, я знаю Париж.
Ти хочеш розважитись?
Звісно, хочу.
Ніхто не приїздить у Париж,
щоб сидіти в готелі й плести светри.
Я втомилася, Енцо. Ми щовечора десь буваємо.
Ти від мене втомилася?
Ти надто багато пʼєш і бʼєшся.
Ну то й що? В чому проблема?
- Роби що хочеш. - Що хочу?
Мені що, в тебе дозволу питати?
Хіба ти мені дружина чи мати?
Я себе також про це питаю.
Ти мені не мати.
Ти не годна їй у слід ступити.
Вона була святою, яка не скаржилася щохвилини.
Ти знав її, Луїджі. Розкажи їй.
Вона була янголом.
Бережи, Боже, її душу.
Я втомилася, Енцо.
Я хочу спати.
То лягай спати, стерво.
Відвези мене до клубу, а її — у готель.
Приїхали, народ. Ходімо.
Тримайте.
Дякую.
Увімкнути музику?
Ви любите джаз?
Я в цьому не розбираюся.
Це мелодійна музика. Я слухаю її, коли у мене поганий настрій.
Непогано, згодні?
АЛЬФОНС
Залежить від того, скільки ви хочете.
Багато, але якнайшвидше.
«Багато» — це скільки?
Два грами, десять грамів, 100, 200?
- Скільки у вас грошей? - Достатньо.
- Тобто? - Тобто багато.
ПАН КОХАННЯ
Пан Кохання. Вітаю.
Алло?
З книги «Слава мого батька»
ми дізнаємось, що…
Сиди тихо! Хто цей чувак?
Це погано скінчиться. Ми маємо щось зробити.
- Для чого це? - Для особистих потреб.
Не знаю, що ти робиш з її грошима,
але я прикінчу тебе.
- Відповідь А. - Ґастоне?
Це остаточна відповідь?
Ти не знаєш відповіді?
Пробач, я відволікся.
Нічого.
- День був важкий. - Так, дійсно.
Іди сюди.
Відпочинь трохи.
Знаєш, що ми з тобою зробимо?
Ні. Що?
Що ми робимо, коли у нас поганий настрій?
Ми замовляємо піцу.
Чудова ідея. Яку піцу?
З подвійним сиром.
І подивимося «Дівчат із Рошфора».
- Вітаю. - Вітаю.
Схоже на ікру.
Мені подобається.
І коштує як ікра, 4 000.
Прошу, юначе.
Він точно без домішок?
- Все гаразд? - Так.
- Добраніч. - Ви не залишитесь?
Ні. Бувайте.
Добре. Добраніч.
Конверт у кухні на столі.
Ні, сьогодні це мій подарунок.
Я чудово провів час.
Доброї ночі.
- Лоро! - Як справи?
- З приїздом, люба. - Дуже рада бачити.
- Нарешті ти тут. - Так.
- Давно не бачилися. - Так, ходімо за столик.
Під час локдауну я мало не збожеволіла.
Для самотніх жінок, як ми, це кошмар.
У селі нічого не змінилося.
Я спустошила весь льох.
Вино творить дива. Ти чудово виглядаєш.
Може, ще одну? Перепрошую?
Я хочу вам дещо сказати.
Але нікому не розповідайте.
- Тобто? - Це секрет.
Кажи вже.
Ось.
- Що це? - Покажи.
- Глянь. - Вгадайте, що це.
- «Пан Кохання». - Що це таке? Покажи.
Я візьму.
Так.
Дуже добре.
Дуже мило.
Заждіть.
- Годі. - Ні! Це було неймовірно.
Ви під кайфом.
І що?
Що мені за це буде?
Мене виженуть з роботи?
Чоловік піде від мене? Чи я налякаю дітей?
- Я подаю поганий приклад? - Де ви все сховали?
- Я не знаю. - Де?
Де?
У шухляді.
Ми купили це не для вас.
Я ризикую, щоб витягнути нас з цього.
- Це мої гроші! - Гроші ваші, а життя моє.
Я не збираюся помирати.
Вам що, всім жити набридло?
- Ще доріжку? - Ні.
Мені подобається ефект.
- Ще одну. - Ні!
Подивіться у дзеркало. Це негарно.
- Ви ще тиждень не зможете заснути. - На тому світі відісплюся.
У вас є снодійне?
- Здається. - Випийте на ніч.
- Перед тим як лягати. - Навіщо мені спати?
Бо у нас є плани на завтра.
Ви потрібні мені.
Я потрібна тобі?
Це було весело, але вам потрібно поспати.
Краще лягати в той же день, коли ви прокинулись.
Гаразд, добраніч.
Люсьєне?
Так?
Ти нічого не забув?
- Ще. - Ні.
Досить.
- Я хочу ще. - Ви під кайфом!
Чому у вас його ключі?
Це моя квартира.
Я там ніколи не була.
Мені набридли його вибрики, тому я купила йому квартиру.
З вашими грішми — якось негарно.
Взагалі-то дуже гарно.
Рю-Поль-Бурже, будинок 17. Будівля, поверх, все інше.
Цей ідіот вважає себе крутим, але він народився багатієм.
До 26 років геть зіпсувався. Він байдикує, тринькає гроші.
Тепер він щасливий.
Живе там, де йому якраз місце.
Може, він хворий.
Я також хвора.
Старість — як рак.
Вгадай, скільки він отримав?
Ніскільки, як завжди. Його батько повернувся.
- Як все пройшло? - Чудово.
В таку гарну погоду ти чудово проведеш час за містом.
Повністю згоден.
Отже, її звуть Анн-Марі де Монтене,
і вона чекає на тебе в особняку у шикарному Рюей-Мальмезоні.
- Він тхне католицизмом. - Скільки їй років?
- Молода, 65. - Скільки?
Тисяча і хороший аванс.
Я згоден.
Коли доїдеш туди, припаркуйся біля сходів.
Заходь всередину. Побачиш піаніно.
На піаніно стоїть ваза.
А у вазі шарф.
- Вона хоче, щоб ти завʼязав очі. - Я її не побачу?
Ні. Лицемірство, релігія, все таке.
Не підглядай, інакше вона не заплатить.
А потім?
Зроби кілька кроків,
а потім виконуй її вказівки.
- Вітаю. - Радий зустрічі.
Дайте мені руку. Ідіть за мною.
За вами стоїть диван.
Можете сісти.
Зніміть куртку і сорочку, будь ласка.
Зніміть штани.
Вам подобається ваша робота?
Інколи.
Якщо я буду розмовляти звичайним голосом, впізнаєте мене?
Подивись.
Бачив би ти себе.
Гадаю, нам варто поговорити.
Так.
Познайомся з Джоанною.
Джоанна, так?
Як вам подобається.
Хто вона?
Та частина мене, яку я приховувала від тебе.
Ми трохи поговорили.
Про що?
Про те, що приховували.
Ходімо.
Зрештою, все не так вже й погано.
Якби я не дізналася, хто він,
я б так і не усвідомила, чого я насправді хочу.
Ти розповіла йому про мене?
Можна і так сказати.
Іди сюди.
Лягай.
Давай.
Привіт.
Він щось сказав?
Ані слова.
Навіть не здригнувся?
Ні.
Як ти почуваєшся?
Дуже добре.
Я пишаюся тобою.
Я наче перегортаю сторінку.
Ходімо зі мною.
- Що це? - Всі твої речі.
Я не хочу тебе бачити.
Все гаразд?
Ти плачеш?
Я попрощалася з половиною свого життя.
Я помираю з голоду. Дістань мені бургер.
Зараз. Чекай. Гарячий.
Ось, тримай.
- Дякую. - Картоплі?
- Народ, ви це бачили? - Що це?
- Я випробую. - Це не моє.
Мені начхати.
Серйозно?
«Сіте-де-Галаксі»,
рю-Поль-Бурже, будинок 17, другий поверх,
квартира 12.
Назвіться, будь ласка.
Ну?
Класний товар!
- Шикардос. - Спробуй.
Це так добре.
Ну? Що скажеш?
Тату?
Вітаю.
Ми не домовлялися, але…
Прошу.
Хочете, щоб я…
- Ні, все гаразд. - Правда?
Я розігрію суп.
Пробач за спізнення, я не дуже добре знаю цей район.
Господи, яка ж ти гарна.
У мене на язиці крутиться одне питання.
Я рада знову тебе бачити.
А я — тебе.
Тобі смачно?
Дуже.
- Хтось прийшов. Я відчиню. - Давай.
- Чорт! - Поліція!
- Що ви робите? - Сидіти.
Це що таке?
- Хлопці! - Чиє це?
Я не знаю. Це не моє.
Присягаюся! Не чіпай мене!
Це не моє!
Не моє, ясно?
Не світи мені в очі!
Ви подзвонили Адель Мужино.
Будь ласка, залиште повідомлення.
І як казав поет:
«Стислість — сестра таланту».
Адель, це Альфонс.
У мене хороші новини.
Схоже, вашу проблему вирішено.
Подзвоніть мені.
Цікаво, в цьому освітленні ви схожі на матір.
Ви її знали?
Ми час від часу зустрічалися в коридорі.
Ви також жили тут в той час?
Ми переїхали за два місяці до її від'їзду.
Ви з нею розмовляли?
Трохи.
Мій чоловік знав її краще.
Він був фотографом і просив її позувати для нього.
Я шалено ревнувала до неї.
Ваші батьки були закохані.
За день до того вона здавалася щасливою.
Приємного дня.
Вам також. Куди ви зараз?
Це не моя справа.
- До зустрічі. - Бувайте.
Альфонсе.
Я вас дуже люблю.
І я вас.
Саме так, чоловіче.
Ти сам винен.
- Це не моє, бро! - Не називай мене «бро».
- Це не моє. - Тоді чиє?
Санта лишив тобі 150 грамів коксу в шкарпетці?
Я не знаю.
Годі вже балачок.
Тебе двічі брали за торгівлю.
Я продавав траву.
Я знаю. Ти хотів бути великим босом.
Ти такий тупий, що хтось настучав на тебе.
- Хто? - Це неважливо.
Навіть твої хлопці тебе не поважають.
Я не штовхаю кокс.
- Годі. - То це для особистих потреб?
- 150 грамів? - Ти несповна розуму?
Ми гаємо час.
Це серйозно, Луїсе.
Скажи, де ти це взяв.
Я не знаю.
Ну звісно, ти не знаєш.
Я не знаю, бодай його!
- Я не хочу у вʼязницю. - Заспокойся.
Не підходь! Не чіпай мене!
Будь ласка! Не робіть цього!
- Що там? - Пробач.
- Що таке? - Пробач.
Так?
Так.
Що відбувається?
Так, вже їду.
Я маю їхати.
- Не зараз! Мені подобається! - Я повернусь пізніше.
Розвʼяжи мене!
Її рак прогресує.
У неї рак.
Вона не казала?
Казала, але вона не надто балакуча.
Дуже рідко про це говорить.
Вона відмовляється від лікування. Це диво, що вона ще жива.
Сідайте.
Пані,
на час декретної відпустки пані Вільмер
пан Морейра викладатиме вам літературу.
Пане Морейра, ласкаво просимо.
Дякую, пане директоре.
- Вітаю вас, пані. - Доброго дня.
Отже…
ЕРНАНІ
Давайте почнемо з гри.
Ви, мабуть, не звикли до ігор у класі.
Хто скаже, що я написав?
- Пані… - Клеман.
Це ваше імʼя?
- Прізвище. - Тихіше.
- Адель Клеман. - Продовжуйте.
Це все твори Флобера, окрім «Ернані».
Хто ж автор?
Віктор Гюго.
Молодець.
У тебе була чарівна посмішка,
постава чоловіка і очі хлопчиська.
Я ніколи не відчувала подібного.
Схоже, ви заблукали.
Так, я шукаю рю-Пуанкаре.
- Вона на іншому боці. - Я ще не знаю міста.
Це невеличке містечко. Скоро ви жалітиметесь, що бачили все.
Ідіть за мною.
- Зачекайте. - Швидше, Люсьєне.
Я для вас не Люсьєн. Я ваш учитель.
Гаразд, Люсьєне!
Почувайтеся як удома.
Саме так я і почуваюся.
Я мріяла, як ми разом втечемо з того містечка,
з крихітного і нудного, зруйнованого війною містечка.
Агов, вставайте.
- Не вдавайте, що ви старий. - Вам тут не місце.
Я ваш учитель.
Ви мій учитель, коли ми у школі.
Ви зануда, який не вміє танцювати.
Я маю виставити оцінки.
І я дуже добре танцюю, до речі.
Потанцюйте зі мною, або я розірву на собі блузку і закричу.
- Ти це зробиш? - Я помираю від нудьги.
- Один танець — і ви підете. - Обіцяю.
Ось яким ти був. Ось як все було.
Я закохалася.
Вперше в житті.
І мабуть, востаннє.
Коли ми так танцюємо,
ви все одно кохаєте дружину?
Звісно.
Я завжди її кохатиму.
Але вона далеко.
Вона у моїх думках.
Адель, припиніть!
Облиште мене.
Я почувалася жахливо.
Я була молодою, пихатою.
Пробач мені, Люсьєне.
Я тобі пробачаю.
Зрештою я визнала, що збрехала.
Я писала тобі сотню разів.
Але було надто пізно, ти так і не відповів.
Відпочинь.
Це вам.
Можете відкрити пізніше.
Прочитайте мені вірш.
Який саме?
Той, що ви читали у класі.
Ви не пам'ятаєте його?
Ні.
- Пробач. - Шкода.
Усе одно прочитайте.
«Ти, та, кому незнана Дитинства й свіжості краса,
Дитя! Не заздри нашим смуткам,
І серцю нашому, Якому лиш в служінні втіха,
А сміх сумніший за твої страхи.
Минає все. Твій вік такий солодкий!
Він теж мине, як вітерець весняний,
І згасне радість, як багаття,
Розведене в снігах.
О! Не поспішай дорослішати ти!
Насолодися ранком і весною.
Твоя краса — віночок З квітів польових
Не викидай їх у сміття завчасно».
Вона пішла.
Дякую.
Вітаю.
Я саме йду.
- Гарного дня. - Навзаєм.
- Що відбувається? - Я повернувся до роботи.
- Це проблема? - Ні.
Ти через це такий засмучений?
Не через це.
У тебе є віскі?
Зараз не час. У тебе зустріч за 45 хвилин.
Я не піду.
Не сьогодні.
Що з тобою?
Дружина кинула мене.
Вона лесбіянка.
Я щойно підкинув
150 грамів кокаїна у квартиру психопата.
Людина, яку я любив, померла на моїх очах.
Хто помер?
Адель.
Адель?
- Наша Адель? - Так.
Дідько.
Вона була найкращою клієнткою.
- Жартую. - Знаю.
Справжня жінка.
І гарна у ліжку.
Так буває.
В цьому бізнесі маєш бути готовий до всього.
Минулого року я втратив чотирьох.
Чотирьох?
Чотирьох.
Я не можу. Не можу так.
Авжеж, можеш.
Саме тоді ти найбільш потрібен.
Якщо тобі потрібен час, щоб зібратися,
знайду тобі кількох молодих.
Що у портфелі?
Нічого.
Пробач.
Алло?
Ти мене чуєш? Це Луїс. У мене гарні новини. Готовий?
Стара померла.
- Хто? - Моя бабця.
- І що? - Треба потрапити у її квартиру.
- Я знаю код. - Який код?
Який же ти тупий. Від сейфу, ідіоте.
Ти знаєш код?
Гаразд. Розповідай.
Добридень.
Перепрошую, сьогодні я не зможу…
Ти якраз вчасно, ми саме про тебе говорили.
- Проходь. - Про мене?
Діти, я хочу познайомити вас з Альфонсом.
Сідай.
- Вітаю. - Сідай.
Серйозно?
- Що з вами таке? - А чого ти чекала?
Нічого особистого. Поставте себе на наше місце.
Це дуже дивно.
- Я не розумію. - Ми також.
Я знаю, вам важко зрозуміти, що у своєму віці я почала нове життя.
Перепрошую?
Дайте сказати.
У вашій уяві я завжди буду дружиною вашого батька.
Він пішов п'ять років тому.
П'ять років я жила одна.
Ви приїздили раз на кілька місяців, якщо я наполягала.
Завжди знаходили відмовки і приводи, щоб відкласти візит.
П'ять років
роздумів про найгірше.
Але нарешті це сталося.
Після п'яти років самотності
мені посміхнулось везіння.
Доля подарувала мені Альфонса.
Він навчив мене знову кохати.
Це непорозуміння…
Не кажи нічого. Ти на це не заслуговуєш.
Ні, справді.
Діти приймуть тебе.
Це все чудово, але насправді все інакше.
Ваша мати — прекрасна жінка.
Смерть вашого батька підкосила її.
- Нашого батька? - Так, і…
Про що ви говорите?
Смерть вашого батька підкосила її.
Заждіть, наш батько живий.
Мамо, ти сказала йому, що тато помер?
Для мене помер.
Просто тому, що він тобі зрадив з сусідкою з Больє...
Не згадуй ту шльондру!
Він чхав на ту німфоманку.
Але чому трахав її?
Інколи таке трапляється.
- Так. - Для мене він мертвий.
Ти така вперта.
Ти руйнуєш своє життя і татове також.
- До речі, а де Ґастон? - Це не важливо.
Важливо. Він знав мою мати.
І хто ваша матір?
Не знаю. Але хочу дізнатися.
- Ти там? - Так.
У нас проблема.
Яка?
Стули пельку. Я сплю!
Що?
- Сейф відкритий. - І?
Він порожній, тут нічого немає.
Чорт! Зараза! Бісове стерво!
Що мені тепер робити? Я на мілині.
- Якого?.. - Тихо. Я сплю.
Припини! Мені боляче!
І що з того?
Відпусти.
Хочеш мені щось сказати?
Приємних снів.
Любий пане, якщо ви це читаєте,
значить, мене вже немає в живих.
День нарешті зустрівся з ніччю.
На знак подяки
за щасливі останні місяці мого життя
хочу розповісти дещо цікаве тому,
хто так сильно любить годинники.
Дивіться на хвилинну стрілку на трьох годинниках.
Один — на східній стіні,
інший — на південній,
і третій — на західній стіні моєї квартири.
Це мій улюблений час.
Взимку зорі,
сутінки влітку
і глуха ніч.
Будьте розважливі.
Адель.
От чортеня мале.
Переклад субтитрів: Tetiana Skarzhenivska
Творчий керівник Ганна Волошина