Привіт.
Мене звуть Хава.
Ось там - Жорж.
Ребеку ви вже знаєте.
Ребеко!
Щиро перепрошую за те, у який спосіб ми вас сюди привезли.
Але не можна було, щоб ви усе зіпсували.
Здається, вони хочуть говорити. Опустите їхні кляпи?
- Щоб ми усе зіпсували? - Як ти могла?
Чого вам треба?
Жорже, принесеш головну страву?
Із задоволенням, імо.
Ви всі були приманкою,
щоб ми змогли відволікти його людей і витягнути його живим,
доки хтось із вас випадково його не вбив.
У вас таке вже бувало, правда?
Якого біса?
Привіт, пташко.
Клаусе.
Де Адольф Гітлер?
Пішла ти!
Ребеко.
Стривайте. Я не знаю. Присягаюся. Не знаю.
До Гітлера нікого не впускають.
Добре. Стривайте. Крім однієї людини.
Ворона.
- Хто такий Ворон? - Головний кілер Рейху.
Портфель забирав кур'єр Ворона.
- Куди він мав привезти портфель? - Я не знаю. Присягаюся.
Він мав ключ.
Він мав ключ у кишені, той кур'єр.
Я…
Може, хтось мене розв'яже? Ну ж бо.
Ключ із готелю. Жорже, дізнайся, що це за готель.
Його залишимо наостанок.
Ні! Чекайте! Ні!
Стривайте!
Вона має рацію.
Про що ти?
Ми все провалили в Іспанії.
Ні, ти все провалив!
Вона спіймала Клауса. Вона на крок ближче до Гітлера.
Щоб його знайти, нам потрібні люди. Потрібна нова команда.
Схоже, що ми її знайшли.
Розв'яжіть їх.
Довбана зрадниця!
Ми не сядемо з вами до столу.
Ми не полюватимемо на нацистів з вами.
Нам не потрібні партнери.
Що той жахливий чоловік зробив із тобою?
Меєр.
Лише погляньте.
Вона продовжує жити в тобі.
Хто?
Рут.
Ви…
Не знали моєї сафти.
Рут була моєю сестрою.
Сестра Рут загинула в концтаборі.
Що ж, тоді я, мабуть, примара.
А все це - історія про привидів.
МИСЛИВЦІ
Вікторе.
Це не сон.
Будь ласка, беріть усе, що хочете.
Не впізнаєш мене, Вікторе?
Що ж, минуло чимало часу.
Я тобі допоможу.
Одягни їх.
- Це ти. - Я.
Фріц сказав, що я знайду тебе тут.
Ти його знаєш.
З ним було легко розібратися.
Як буде з тобою - не знаю.
Що з тобою робити, Вікторе?
Як ви вижили в таборі?
Годі. Я пройдисвітів нутром відчуваю. Ми не працюватимемо з нею.
- Ви робите помилку. - Більше ні слова, зраднице.
- На якій вулиці ви росли? - Щебжескій.
- Як звали вашого батька? - Авраам.
А матір - Фрума.
- А… - Пор'я?
Пор'я - наша кішка.
Рут мала довгий шрам на руці - та довбана кішка її подряпала.
Вона обожнювала грози.
- І запах… - Лаванди.
Вона була весела і кмітлива.
Надокучлива.
Моя захисниця.
Я обожнювала кожну клітиночку моєї старшої сестри.
Бачу, ти успадкував її надокучливість.
Якщо ви думали, що ми все зіпсуємо, навіщо ми вам?
Бо колись нас було 20, а тепер - троє.
Бо ті, кому небайдуже, старі і на порозі смерті.
Вибір невеликий.
Ви хоча б мені рідні.
Щоб добратися до Адольфа, перш ніж він сам відкинеться,
треба діяти разом.
Клаус каже, єдине, що з'єднує Гітлера із зовнішнім світом, - Ворон.
- І той лисий… - Мав принести цей портфель
Воронові в якийсь готель.
Це не просто якийсь готель.
А славнозвісний «Ла Абадіа».
Колишній монастир.
Готельним забудовникам продаються навіть монахи.
Отже, ми підемо в готель замість того лисого типа, залишимо портфель,
виманимо Ворона з тіні, піймаємо його в пастку
і змусимо сказати, де Гітлер.
Цей готель кишить міжнародними правопорушниками та злодіями.
Раніше його використовували нацисти, вони всюди мають очі.
Ми мусимо бути невидимими.
Сьогодні ввечері ми можемо спіймати Ворона й змусити його заспівати.
Це наш єдиний шанс.
Мінді, ти візьмеш ключ і підеш до кімнати кур'єра.
Там ти дізнаєшся, де має відбутися зустріч із Вороном.
Рецепція.
Так, вітаю. Лампочка блимала.
У вас резервація на двох на 19:00 сьогодні.
Коли вона це зробить,
ми із Джоною чекатимемо на нього у засідці.
Лонні із Жоржем ні на крок не відходитимуть від портфеля.
А ви, дамочки,
- прикриватимете наші спини. - Почнемо з першого поверху
і рухатимемось вгору. Ворон усюди має очі.
Без головорізів і кроку не ступає. Позбудемося їх, зробимо його беззахисним.
На кухні все чисто.
- Це Клара. - І Сем.
Залиште повідомлення!
Вибач, що не дзвонив раніше. Я допізна сидів у архівах.
Я зателефоную зранку.
Кохаю тебе.
Хочу вже бути вдома.
Гуска.
Перепілка. Качка.
А ворона немає.
Ти не думала, що Ворон побачить портфель і щось запідозрить?
Портфель забиратиме не він,
а хтось із його головорізів.
Але він тут. Будь уважним.
Ним може бути хто завгодно.
Тут є ягнятина! Ти любиш ягнятину?
До кучерявого місця мені ягнятина.
- Я зараз не про їжу думаю. - Це наше прикриття.
Ми прийшли повечеряти, ти їстимеш.
Ти мені не наказуватимеш, тітонько.
Не забувай, що ми тут лише завдяки тому, що я знайшов Клауса.
Так. Ти ж тепер гер лідер.
Ти вбив Меєра, щоб стати юним королем.
Я вбив Вовка
- і зупинив створення нового Рейху в США. - Що трапилося в Іспанії?
Що там трапилось? Чому твоя армійка покинула тебе?
Хочеш очолити цю погоню, хлопчику?
Може, вирішимо все закладом?
Хтось серед відвідувачів - Ворон.
Хто відгадає, хто він, той отримає корону.
Інший платить за вечерю.
Чудово. Оскільки платиш ти, я замовлю «Дом Периньйон».
Блискуче. Обожнюю парі.
- «Помста на додачу»? - Ні.
«Зв'язки в Толедо»?
- Ні. - «Врятувати незнайомця 2»?
«У далекій далечіні»?
«Психи дадуть на горіхи»?
«Юнаки. Історія ХАМЛ». Ні?
«Побачимось у Пукіпсі»? «Бауер проти Верна»?
- «33 горобці»? - Я не бачив твоїх фільмів, Лонні.
Вона обожнювала «33 горобці».
Це був її улюблений шедевр Флеша.
Вона увесь час сміялася.
Це драма про туберкульоз.
Хто «вона»?
Роксі.
Ти і Роксі?
У вас був роман?
Був, є. Хтозна.
Був.
Ще й як був.
Може, тобі не варто стільки пити.
Гаразд. Боже!
А як ти розважаєшся?
Крім того, що не п'єш у барі?
Що ти робиш?
Як у твоєму фільмі?
Горобець.
Я розважаюся магією.
Ця ніч буде до біса довга.
Прикрий мене, П'єре, мені треба до ель баньйо.
Чула, одна з твоїх робіт висить у палаці Бурбонів.
Ван Гог.
Так, справи йдуть добре.
А як Маліка?
Ти коли-небудь ускладнювала місію, переймала ініціативу
чи ризикувала нами заради Хави?
Ніколи. Все було не так.
Я впустила тебе до себе всупереч здоровому глузду.
Я впустила тебе. Розповіла усе про Лонні, Джо, мою сестру і про себе.
Ти читала Маліці, ходила з нею в зоопарк. Вона любила тебе.
- Роксі, я… - На все це…
На все це я б могла заплющити очі.
Але не можу заплющити очі на те, що ти не сказала Рут,
що її маленька сестричка вижила. І я не можу зрозуміти чому.
Бо ця правда мені не належала.
Правда нікому не належить.
Агов!
Усе гаразд?
- Так. - Так.
Тоді йдемо далі.
Годинник «Булова», спроєктований у Квінзі.
Нацисти не довіряють американським годинникам.
Тип праворуч від тебе.
Він видудлив шість келихів вина. Наш кілер був би напоготові.
Ти казала, що Ворон спочатку вчився на снайпера.
Для снайперів важливо контролювати дихання.
Чоловік за мною має інгалятор.
Жінка з ґулею на руці?
Щеплення від віспи.
Нацисти не довіряли вакцинам, бо їх допомагали розробляти євреї.
Жінка, яка сидить ось там, - велика шанувальниця Агати Крісті.
Важко уявити собі кілера, який читав би про міс Марпл.
Це було легко.
Я граю у твою гру. Може, й ти зіграєш у мою?
Моя сафта казала, що ти померла.
Як так сталося, що ти сидиш тут?
Був один ув'язнений.
Єврей наказав мене вбити.
Але цей чоловік рубав гілку, на якій сидів. Супротив.
То була іскра.
Ми напали на охоронців, намагалися побороти їх.
Я втекла.
Я бігла.
Бігла сім ночей,
доки не добігла додому.
Туди заселився нацистський офіцер із дружиною.
І щось у мені… наче перемкнулося.
Вони були першими.
Мені було лише 16.
Я влаштувала побоїще.
Дякувати богу, мене не спіймали.
Але незабаром я зрозуміла, наскільки важливо
бути охайною, не залишати слідів.
Це риса вмілого кілера,
тому пан праворуч від тебе - не Ворон.
Плями від ремуладу на сорочці.
Як і троє нечепур за мною.
Кетчуп, вино, олія.
Чому ти не…
Чому ти не зв'язувалася із сафтою після війни?
Я думала, що вона померла.
- Ти хоч намагалася її знайти? - Звісно.
- І? - Усе не так просто, Джоно.
- Для мене тут немає нічого складного. - Та що ти знаєш?
Кімната 317, дальній кінець коридору.
- Упевнена? - Так, трясця, впевнена. Ходімо.
- Ні, залишайся біля ліфта. - На випадок, якщо він вислизне.
Вона втратила форму.
Це він.
Гаррієт!
Міллі!
Треба тікати!
Хто ще знає?
Ти прийшов до мене.
Пам'ятаєш?
Як таке можна забути?
Ти на колінах мене благав, еге ж?
- Як собака. Я витягнув тебе. - Хто ще знає про мене?
Ніхто.
Присягаюся, Вільгельме.
Вільгельме?
Думаєш, ти з Вільгельмом розмовляєш?
Ні.
Я блідий кінь смерті.
Я несу апокаліпсис.
Я Самаель, який вириває душу з тіла людського.
Я гнів Божий.
Я прийшов по свою папку.
Скільком?
Скільком ти допоміг утекти?
Тисячам.
Твоє останнє фото.
Пам'ятаєш, ким ти був?
Я ніколи не бачив цього чоловіка.
То, може, знищимо Вільгельма?
Спалимо все прямо зараз,
наче нічого й не було.
Він зникне навіки.
Так, так.
Фріце, ти послав до мене того чоловіка,
і цього не змінити.
Я дам тобі усе, що захочеш.
Ні.
- Мені нічого не треба. - Благаю.
Благаю тебе.
Як собака.
Так.
Якщо я видам тебе, то видам і себе.
Так і є.
Але я хочу, щоб ти пішов із мого життя.
Ти це зробиш?
Так.
Добре.
Вона має дитину. Я не вдаватиму, що це дрібниця, що це дурничка.
Очевидно, що це важливо. Дуже важливо, це ж людина, так?
Але ось що.
Я Лонні Флеш. Діти до чортиків обожнюють мене.
Цукерки, печиво, Лонні Флеш і так далі.
- Ти що, трясця, під кайфом? - А ти?
- Лонні. Тримай себе в руках. - Тримаю.
Тримаю себе цілого: від голови до п'ят, Гудіні.
Магія.
Як ти зацікавився магією?
В Америці таким займаються ботани.
Крутелики люблять футбол, тачки, акторське мистецтво.
Мій батько був великим фокусником, відомим в усій Франції.
Завдяки своїм виступам він урятував сотні євреїв під час війни.
Ви таких звете праведниками народів світу.
Він запрошував євреїв на сцену під час виступу, і - бум!
Вони зникали.
Він переховував їх на складі з інвентарем,
а тоді вивозив із Франції у вантажівці.
Моя мама була проти,
бо боялася того, що з ним буде, якщо його піймають.
Але він казав, що це його обов'язок.
Він казав, що лиш магія виправить цей світ.
Схоже, він дивовижна людина.
Звісно ж, нацисти його повісили.
Тоді застрелили мою матір.
Вір, що решта виконує свою роботу так само, як ми - нашу.
Може, підемо подивимося, що там?
Ні. Вір, що решта виконує свою роботу так само, як ми - нашу.
- Наша роль чітка: стежити за портфелем. - Роль - річ відносна.
Я мав вирощувати пастернак у стрічці Пекінпи.
До кінця фільму то вже була ріпа. Мушу сказати, значно серйозніша роль.
- Якого біса? - Ходімо.
Нехай хлопці підуть за ним.
Ворон сидить на місці - сидимо й ми.
Знайдемо Ворона - знайдемо Гітлера.
Куди він у біса пішов?
З тобою все добре?
- Так. - Ходімо.
Що ти робиш?
Не можна вирізнятися.
Так. Ти вирізнятимешся.
Ну ж бо.
В моєму тілі трохи більше води, ніж зазвичай.
- Мені начхати. - Добре.
Відпусти його.
Лонні!
Лонні, допоможи!
Лонні!
Пробач.
Ні.
Дідько!
Треба йти, Лонні.
- Скоро тут буде поліція. - Добре.
Боже. Пробач. Мені так шкода.
Починається нова година -
час на прогноз погоди.
Холодний фронт пройде на південь через Нову Англію.
Більшість снігових опадів нас омине, але…
Якого біса?
Водійське посвідчення.
Так, звісно.
Я ж не перевищив швидкість, правда?
- Перевищили. - Так?
І ви нерівно їхали.
Нерівно?
Офіцере, скільки часу це займе?
Ви кудись поспішаєте?
Так.
Можна сказати як є?
Я перевищив швидкість через страх.
Страх перед чим?
Перед дружиною.
Жартівник.
Ні, це не жарти.
Бачите, я маю дівчину на Півдні.
А моя дружина повернулася додому.
Якщо вона прокинеться, а мене не буде, вам доведеться розслідувати вбивство.
Ви спітніли.
Спітнів?
Що ж…
Нелегка це справа, знаєте,
встигати до двох жінок. Треба багато сил.
Повірте.
Гаразд, плейбою.
Оплатите це протягом 30 днів, інакше - за ґрати.
Щасти вам із дружиною.
Це мені не завадить. Дякую.
Добрий ранок, Аннетт.
Добрий ранок, пане Оффермане.
На вас чекає Симон.
Добрий ранок.
Принесеш нам кави і печива?
Звісно, сер.
Симоне!
- Меєре. - Шалом.
Не вставай.
Що ти тут робиш, Симоне?
Що ж, я хотів спитати…
Коли ти прийшов до мене кілька днів тому,
- запитати про Віктора Фрондгайма… - Так.
Сталось так, що досьє на цього чоловіка
того ж дня викрав якийсь горлоріз.
Овва!
А вчора ми почули про чоловіка на ім'я Джером Віндголм.
Його знайшли мертвим у будинку в Коннектикуті. Його вбили.
Джером Віндголм.
Це ім'я Фрондгайм використовував протягом минулих 30 років.
І, думаю, ти міг це побачити у… У його досьє.
Фрондгайм мертвий?
- Ти прийшов відсвяткувати це? - Що ж…
Я подумав, що ти можеш щось про це знати.
А що? Про це писали в газетах?
Ні.
Симоне.
Що ти робиш?
Думаєш, я якось причетний до цього злочину?
Думаєш, я… Що? Поїхав до Коннектикуту й убив цього чоловіка?
- Як я його вбив? Із моїм артритом? - Меєре.
Ти маєш достатньо грошей, щоб найняти армію,
- яка б позбулася цього чоловіка. - Ні.
- Якщо не ти, то хто? - Ні. Будь ласка.
Якщо не ти, то хто?
Лишенько, у тебе тут справжнісінька операція зі «Скубі-Ду».
Шляхи Провидіння Божого незвідані.
Я радий, що Віктор мертвий.
- А ти - ні? - Не так.
Він мав постати перед правосуддям, перед публічним судом.
Щоб світ побачив, що таке зло нікому не зійде з рук.
Нікому. Більше ніколи.
Меєре…
Думаю, мені слід перевірити тебе.
Перевірити мене?
На основі чого?
Збігу обставин чи що?
Я сказав тобі, що бачив цього чоловіка.
Якщо Фрондгайм настільки зухвалий, що виходить на вулицю посеред дня,
може, хтось інший його побачив.
І, може, та людина не була така терпляча, як ти.
Тобто твоя віра у те, що повільне обертання
коліс правосуддя якимсь чином візьме гору.
А якщо та людина - це ти?
Тоді що?
Що, як то був я? Це не я, але якби то був я?
Ти маєш особливу ліцензію на правосуддя?
- Чи патент на помсту? - Не розказуй мені про правосуддя.
- Правосуддя не належить нікому. - Я вишукував людей у джунглях.
Я ловив їх на «щурячих стежках».
Думаєш, ти можеш скидати свої
бомбочки з вежі зі слонової кістки безкарно?
Якщо людей вважають пацюками й тарганами,
у нас, євреїв, немає привілею ховатися в каналізації.
Меєре…
Меєре. Ти принц.
Тебе обрали принцом.
Але нашим людям треба бачити, що колишній в'язень табору
може вознестися з темряви і стати королем.
Про яких людей ти кажеш?
Про себе. Мені це потрібно.
Мені треба вірити у це, у тебе.
Не дозволяй собі стати таким, брате.
Я вижив, як і ти.
Ти не посланець Божий.
Зі мною Він також говорив.
Як і з тобою.
Хто ти в біса такий, Меєре?
Я той, хто вижив.
Ось хто я.
Якщо хоч одна волосинка вкаже на тебе, я не матиму вибору.
Це лише питання часу, мій друже.
Швидше.
Маємо дві хвилини.
Все добре?
Так, усе гаразд.
Ну ж бо.
Дякую, Рікардо.
Телепні! Ми спали.
Що це за готель такий?
Агов! Стояти!
Стояти!
Де тут спа?
Це від вашої подруги.
Сигнал від Гаррієт.
Вони упоралися з головорізами.
Ворон незахищений.
Дивися на мене.
Це найважливіше.
Не можна виказувати, що ми знаємо, що Ворон беззахисний.
Їж.
Ми з Рут билися за бабусині рогалики.
Їх завжди було мало.
Як ти могла не сказати їй?
Моя сафта поїхала з Європи до Брукліна з дочкою, сама-самісінька.
Вона була самотньою мамою, вона…
- Джоно… - Ні.
Вона важко працювала - драїла підлоги в готелі,
робила все, що могла, щоб забезпечити нас,
щоб я був у безпеці, доглянутий, оточений любов'ю.
Вона любила мене, як свою сестру.
Вона завжди тебе любила.
Ти була їй потрібна.
Як ти могла
навіть подумати, що їй краще було вірити у твою смерть?
Може, вона тужила за мною,
може, сумувала,
але я не була їй потрібна.
Бо вона мала тебе.
Ти був її благословенням.
Тепер я це бачу.
Мені треба до вбиральні.
Це жіноча вбиральня…
Де він?
Ти ж знаєш, що я не скажу.
Вже сказали.
Вона мертва?
Так.
Вона увесь вечір не відпускала сумочку. Точно не через злодіїв.
Квиток на потяг до Каєйраса на завтра.
Закладаюся, що Гітлер у Каєйрасі.
Добре.
Дякую за вечерю.
Годі вже вбивати нацистів без мене.
Якщо ти знала, що це вона, чому не заперечувала, коли я виключив її?
Ти знав, що це вона. Чому ти її виключив?
Можливо, ти перевіряв мене.
Як я перевіряла тебе.
Ні…
Міллі, ходімо.
Я загубила…
ВІЛЬГЕЛЬМ ЦУХС 09.09.1909
Так пізно?
Як поживає мій лукавий, брехливий козел наречений?
Що трапилось?
Ворона вбили.
Учора ввечері.
У Барілоче.
Схоже, це були вони.
Ти готовий, Джо?
Це те, до чого ми готувалися.
Знайди їх.
Знайди.
І принеси мені їхні голови.
Мисливці.
Переклад субтитрів: Анастасія Хома
Творчий керівник Дмитро Восколович