- Я хочу води. - Стули пельку.
Ти ж знаєш, що мої люди нас знайдуть.
І коли вони це зроблять, я поховаю тебе прямо тут, у пустелі.
Перетворю тебе на привида!
Я завжди думав, що привидів не існує.
А потім якось почув історію.
Стару історію.
Вона починається так…
Був собі чоловік,
який розповів історію про чоловіка,
який розповів історію
про будинок.
НІМЕЧЧИНА, 1942 РІК
Як щодо анекдоту?
Старий чоловік сидить у кріслі, розповідаючи анекдот.
Це німецький анекдот.
Ти мене гукав?
- Що ти сказав? - Я нічого не казав.
Мені здалося, я щось почула.
Я розповідав анекдот.
Ніхто не хоче слухати твої анекдоти.
Хіба не так?
Сніг іде.
Мені найбільше подобалася Марлен.
Я уявляла, що гребінець - це мікрофон, і робила вигляд, що співаю в кабаре.
Тепер ви.
Тепер я.
Потім ви прикріпляєте четверту стінку
за допомогою клею.
Далі я ось так кладу дах.
Якщо він ліг рівно, він створює ілюзію.
Любий, уже час.
- Скільки, люба? - Сім.
Сім.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім.
Чудово.
Пара.
Чортівня.
Чортівня!
Чортівня.
Люба моя.
Коханий мій.
- Твоя черга. - Твоя черга.
Батько вдома.
Г'юґо.
Це просто бісовий равлик.
Гер Гансоме. Така честь із вами познайомитися.
Мене звати гауптштурмфюрер Хальден.
Це - оберштурмфюрер Лунц, а це - унтерштурмфюрер Ґріммарк.
Ми перепрошуємо, що вриваємося отак, без запрошення.
Але чи можна нам зайти?
Вибачте, але в мене проблеми зі слухом.
Чому б вам, хлопці, просто не зайти всередину?
Пахне квітами.
Мені від запаху квіток хочеться хезати.
- Тихо. - Ходімо-ходімо.
Проходьте й сідайте. Люба?
- Коханий? - Тут до нас прийшли якісь хлопці.
Іду.
Прошу, сідайте.
Гер Гансоме. Фрау Гансом. Це честь - познайомитися з вами обома.
- Що ти сказав, синку? - Що ти сказав, любий?
- Я сказав: «Що він сказав?». - Я нічого не казала.
Я сказав, що це честь познайомитися з вами, сер.
Ви спроєктували для Рейху зали й замки, варті самого Бога.
Нехай вони будуть вічні. Як і наш фюрер.
Коли ви сюди в'їхали, гер Гансом?
В'їхали? Ми самі все збудували.
Ми дали цьому будинку життя. Ми його народили.
- Тридцять років тому. - Двадцять дев'ять років тому.
Ні, Хельго, тридцять.
Тридцять - двадцять дев'ять Тридцять - двадцять дев'ять
Гер Гансом, у мене до вас із фрау Гансом не дуже зручне питання.
І я впевнений, що це якась помилка. Однак я все одно маю запитати.
Наша розвідка надала нам певну інформацію,
і я спитаю вас із неймовірною делікатністю й повагою:
«У вашому домі ховається хтось іще?»
Стривай, люба. Чекай.
Я мушу. Ми не можемо брехати.
Ми ховаємо інших у цьому будинку.
- Вони нас зараз чують? - Думаю, так.
- Скільки їх тут? - Важко сказати.
- Чого це? - Бо вони приходять і йдуть.
І де вони зараз?
У стінах.
Під підлогою.
На горищі.
Як давно вони тут?
- Тридцять років. - Двадцять дев'ять.
Але війна почалася лише чотири роки тому.
А який це має до них стосунок?
Тобто війна та євреї не пов'язані?
Євреї?
У цьому будинку немає євреїв.
То хто ж тоді в стінах,
під підлогою й на горищі?
Привиди, любий.
У цьому будинку є привиди.
Ми щоночі чуємо, як вони нашіптують дивні мелодії,
сміються з дивних жартів.
Гер Гансом, ми з колегами не займаємося видіннями.
Ми шукаємо євреїв.
І ми отримали інформацію,
що в цьому будинку можуть переховуватися євреї.
- Що він сказав, любий? - Євреї.
Євреї? Тут? Нам знадобиться дезінсекція.
Синку, якщо ти думаєш, що якісь євреї могли сюди проникнути…
- У будь-який спосіб… - Вижени їх звідси.
З усією повагою, сер, ми тут, щоб з'ясувати,
чи не була задіяна активніша участь.
Фрау Ольга Гідденбрау,
стверджувала, що Хельга Гансом забрала з базару три цілі качки.
Забагато пташок лише для двох людей.
Так, звісно. Кря-кря-кря.
Я зрідка виходжу з будинку.
Та коли виходжу, то купую з запасом і заморожую їх у морозилці.
Що ж, не заперечуєте, якщо ми тут перевіримо?
- Будьте, як удома. - Звісно.
Склади компанію славетним геру і фрау Гансомам,
добре?
Знаєте,
я вчився на архітектора.
Невже?
Я вивчав вас, щоб стати архітектором.
Ніколи не пізно йти за покликом серця.
Чорт.
- У вас є онуки? - Що ти сказав?
- У вас є онуки? - Ні, любий.
У вас є діти?
Колись у нас була дитина.
Я змайстрував для неї гарну колиску.
Сам її вирізав.
Вирізьбив на деревині маленьких тваринок.
Левів і ведмедів.
І овечок.
Пам'ятаєш, Генріху?
- Щоб Г'юґо спав. - Г'юґо?
Це ж моє ім'я.
- Справді? - Справді?
Це гарне ім'я для гарного хлопчика.
Я змайстрував її так, щоб вона легенько гойдалася.
Щоб він почувався, мов він і досі в утробі.
Але…
Але він підріс.
Як усі хлопці.
І однієї ночі він видерся нагору, як усі хлопці,
і він упав,
і зламав собі шию.
Хельго, він не впав.
Дерево зламалося під його вагою.
Воно було недостатньо міцне.
У моєму дизайні був недолік.
У моєму дизайні.
Його колиска стала його домовиною.
Ми знайшли його наступного ранку.
Г'юґо виглядав таким спокійним, Г'юґо.
Колиска все ще гойдалася.
Я не знаю, чи нам із Хельгою судилося мати дітей.
Я не знаю, чи ми були здатні за ними доглядати.
Мені дуже шкода.
Це дуже мило.
Але немає про що шкодувати.
Він і досі тут.
Г'юґо. Його привид.
Його привид серед них.
Генріх розповідає найсмішніші анекдоти.
Ви це чули?
Люблю свінг.
Ну ж бо.
Вимкніть!
- Ви це чули? - Чули що?
Напевно, мені почулося.
Ми тут стільки всього чули в цьому будинку, Г'юґо.
Видатний будинок.
Мої батьки ніколи не хотіли, щоб я був архітектором.
Думали, що це мистецтво для лінивих.
І, якщо чесно, я ніколи не був творчою особистістю.
Я лише вмів скопіювати те, що вже було. Украсти в майстрів.
Тож, коли мене покликали в СС, я приєднався до них.
Але я використав свої невдачі в дизайні, щоб знайти нову стежку.
Нову кар'єру. Нове мистецтво.
Люди думають, щоб упіймати єврея, треба думати, як єврей.
Але це не так.
Треба думати, як архітектор.
Думати, як би думав хлів чи школа, чи будинок.
«Де я, будинок, міг би сховати євреїв?»
Цікаво.
Ви збудували такий гарний будинок. Ззовні він такий великий.
Але всередині здається меншим.
Набагато меншим.
Справді?
Це просто обман зору. Вимушена перспектива.
Мій зір мене не обманює.
Ви ж не обманюєте мій зір?
Найдивніша тут оця стіна,
це дерево
не постаріло так, як інші.
Більше того,
здається, що йому всього лише кілька років.
- Робили недавно ремонт? - У моєму віці, синку?
Генріх із його артритом ледве може відремонтувати свою модель будинку.
Щось не збігається, сер.
Я бачив стіну позаду 15 метрів завширшки. Але тут ширина лише 12.
Коли ми танцювали, я поміряв. Кожен крок - один метр.
І це архітектор-невдаха.
Що ви ховаєте?
Що за цією стіною?
Нічого. Лише привиди.
Привиди керують цим будинком. Ці стіни - їхній прихисток.
- Генріху… - Усе гаразд, Хельго.
Ви були моїм героєм.
Як ви могли зрадити Рейх, переховуючи євреїв?
Навіщо мені переховувати євреїв?
Я головний архітектор Рейху.
Я будував башти й склепи, палаци і в'язниці -
для фюрера.
Споруди смерті, де смерть і війна змовилися й оселилися навічно.
Може, ви бачили, як використовувалися ваші дітища, і ви схотіли хоч єдиний раз
побудувати колиску, замість труни.
У моєму віці серце має звільнитися від кайданів минулого,
совість має бриніти, наче флюгер.
Моя сутність віддзеркалилася на 80-му році мого життя.
Ніколи не пізно йти за покликом серця.
Генріху.
Усе буде добре, Хельго.
Г'юґо - не вбивця.
- Ернсте, Маттіасе! - За тою стіною нічого немає.
- Лише привиди, лише Г'юґо. - Ернсте, Маттіасе, ідіть сюди.
Синку, будь ласка. Що ти робиш?
Що за цією стіною? Скажи мені, що за нею, інакше я вистрелю!
Присягаюся, там нічого нема!
Він каже правду.
Вибачте.
Привиди.
Ні.
Швидше, Хельго.
Хельго!
Мати вдома.
Німець сидить у кріслі, розповідаючи анекдот.
Це смішно.
Тепер ви.
Тепер я.
Тепер двома пальцями
приклей до пастки в стіні. Ось так.
Вони цього не очікуватимуть.
- Ось. - Так.
Пам'ятай, Зеве, ми будуємо ці речі не тому, що хочемо,
а тому, що мусимо.
- Гаразд, хлопчику мій? - Гаразд.
Щасливий номер «дев'ять».
Твоя черга, Зеве.
- Сім. - Сім.
Один, два, три, чотири, п'ять, шість, сім.
Чортівня.
Наступного разу пощастить, мій хлопче.
Батько вдома.
Гер Гансом. Така честь із вами познайомитися.
Я гауптштурмфюрер Набор.
Це - оберштурмфюрер Кріц, а це - унтерштурмфюрер Ріґард.
Ми заходимо всередину.
Хочете трохи чаю, хлопці?
Чим можемо допомогти, хлопці?
Гер Гансом, ви пам'ятаєте зустріч із гауптштурмфюрером Хальденом,
оберштурмфюрером Лунцом і унтерштурмфюрером Ґріммарком?
- Хто це такі? - Вони з мисливців за євреями.
У понеділок четвертого травня вони виїхали сюди.
Далі за розкладом вони мали прибути в Лейпциг.
Але вони так і не прибули.
Мисливці за євреями надають графік прибуття.
З 9:00 до 15:00, з 12:00 до 18:00.
Людям не до вподоби, коли терміни не виконуються.
Готель у Лейпцигу, де вони мали зупинитися, повідомив,
що вони так і не прибули.
І вони не повернулися назад у казарми.
Ви пам'ятаєте зустріч із ними?
- Із ким, синку? - Із підрозділом мисливців за євреями.
Ви, хлопці, шукаєте паршивих євреїв?
Ні. Ми підрозділ, що шукає зниклих людей.
Ми шукаємо підрозділ, який шукає паршивих євреїв.
Але загалом, так. Ми теж вбиваємо євреїв.
Якісь хлопці заходили.
- Дуже добрі хлопці. - Дуже гарні парубки.
Вони шукали десь хвилин 30, а потім пішли по своїх справах.
Знаєте, о котрій годині це було?
- Здається, о 16:00. - Та ні, о 16:30, любий.
Бо «Веселощі» з фрау Фінкензеллер о 16:00 саме закінчувалися по радіо.
- А я кажу, о 16:00. - О 16:30.
- О 16:00. - О 16:30.
Чотири - чотири тридцять Чотири - чотири тридцять
Гер та фрау Гансом, не заперечуєте, якщо ми тут перевіримо?
- Почувайтеся, як удома. - Звісно.
Мені подобається ваш будинок.
- Дякую. - Нам теж.
Я можу уявити, як я тут живу.
Так.
Вибачте, що змарнували ваш час. Дякуємо, що впустили нас.
Звісно. Сподіваюся, ви знайдете тих хлопців.
Оберштурмфюрере Кріце, унтерштурмфюрере Ріґарде, час іти.
Дякуємо, гер Гансоме. Вибачте, що потурбували.
- Якого біса? - Чорт.
- Мені подобається будинок. - Якого біса?
Ти їх застрелив!
- Що з тобою, блін, не так? - Не можна повертатися з порожніми руками.
Вони б відібрали моє звання, твою роботу, Ґерте,
а ти б втратив голову, Андерсе.
Ми придумаємо історію про те, як ця парочка ховала євреїв,
і вбила трьох зниклих офіцерів СС, які спіймали їх на гарячому.
Коли ми прибули, то знайшли євреїв, убили їх,
убили цих старих любителів євреїв і поховали всіх на задньому дворі,
помстившись за наших братів і повернувши порядок місту.
Потім я заберу собі будинок, я переїду в нього за тиждень.
Ти збережеш свою роботу, а ти, Андерсе, збережеш голову.
Але вони не переховували бісових євреїв. І не вбивали офіцерів СС.
- І що? - І що?
- Це Генріх Гансом! - Це будинок Генріха Гансома.
Це ще краще. Уявляєте, скільки він коштуватиме, якщо його перепродати?
- Томас має рацію. - Що?
Та трійця вже тиждень, як зникла.
Офіцери СС не зникають просто так.
Повернемося з порожніми руками - нам відірвуть голови.
Ти бісовий психопат!
Поховай тіла в саду за будинком.
Збудую басейн.
Леді та джентльмени, представляю вам
будинок!
Я тебе знайшов! Спіймався! Єврей!
Фрідріху, не бігай. Благаю тебе.
Годі тобі. Він просто розважається.
- Ходімо всередину? - Так.
Я люблю свій новий будинок!
Дияволи!
Такий великий!
- Ця качка смачна, любий. - На смак дивна.
- Фрідріху, ти це з'їси. - Я не хочу качку.
Ми це не викидатимемо.
- Дамо тобі яблучне пюре натомість. - Томасе!
«І в темному лісі король і королева, і їхній маленький принц
знайшли найпрекрасніший замок у світі. Він був старий і особливий,
і пасував таким героям, як вони. Вони були щасливі».
Я казав, що треба було піти,
коли була можливість.
І піти куди?
Ми за три кілометри від форпосту СС.
Не думаєш, що вони нас знайдуть?
Нова сім'я, нова їжа. Ми беремо лише те, що нам треба.
Гаразд. Уже час, Зеве.
Гаразд.
Не кричи, хлопче. Бо вб'ємо всю твою кляту родину. Швидше.
- Що він тут робить? - Він бачив Зева.
- Як ти міг бути таким недбалим? - Це не його вина.
Що нам із ним робити?
Якщо тримати його тут, нас всіх уб'ють.
Ми не можемо це зробити. Ми так не чинимо.
У мене краща ідея.
Фрідріху.
Фрідріху, де ти?
Томасе, де Фрідріх?
Тобто «де Фрідріх»?
Він не в своєму ліжку.
Він із тобою?
- Ні. - Фрідріху.
Фрідріху, де ти?
Фрідріху!
Де ти?
- Фрідріху! - Фрідріху!
Мамо!
Тату!
Допоможіть!
- Фрідріху? - Фрідріху.
Фрідріху, де ти?
Вони забрали мене!
- Хто тебе забрав? - Гансоми!
Це через те, що ти накоїв, тату!
Про що він говорить?
Фрідріху, де ти в біса?
Сонечку, де ти?
Ближче!
- Ближче! - Фрідріху!
Поговори з матусею!
- Де ти? - Фрідріху!
Томасе!
Доброї суботи.
Я дуже сумую за Гансомами.
Думаю, вони би зраділи, що їхній будинок тепер наш.
Думаю, у нас два дні, перш ніж вони почнуть шукати
офіцера CC та його родину.
Треба підготувати будинок. Про всяк випадок.
Я це зроблю. Він навчив мене.
Ось так.
Геніально.
Це має допомогти.
Дай мені мотузку.
Нам треба переконати командира, що ми Ріґарди.
Пам'ятай: говоритиму я.
Якщо він щось тебе спитає, я відповім за тебе.
Якщо він нам повірить - будинок наш.
Добре.
Батько вдома.
Дякую, що прийшли. Я більше не знала, кому дзвонити.
Ви…
правильно вчинили.
Гауптштурмфюрер Райнольд.
- Я можу зайти? - Звісно.
Я додала багато цукру.
Я дізналася, що в нього є коханка.
І що він боягуз.
Він боявся, що Рейх програє клятим американцям.
І він утік.
- Куди? - Він не сказав.
Він навіть не поцілував дитину на прощання. Правда, Фрідріху?
Що ж, фрау Ріґард,
безперечно, ми шукатимемо вашого боягузливого чоловіка.
Ви вчинили правильно.
Хай живе Гітлер.
Повернися сюди.
У цьому будинку є привиди.
Я вас проведу.
Тримайся, хлопче.
Ще раз дякую, що прийшли.
Я хороший чоловік, фрау Ріґард.
Мені самотньо, відколи моя дружина померла від сухот.
- Гауптштурмфюрере Райнольде. - Знаю, це неочікувано.
Але, очевидно, що гер Ріґард вас не заслуговує.
І сидячи тут, я подумав,
що, можливо, ми можемо зробити життя одне одного не таким самотнім.
Повернися.
- Мій батько не був боягузом. - Не треба...
Чорт.
- Єврей! - Ні!
Чорт.
Рівко!
Час настав!
Перевір під ліжком.
Сюди. Вони тікають!
Чорт!
Зеве! Іди, негайно.
Збудуй щось прекрасне своїми руками й розумом.
Він би тобою пишався. А тепер іди. Бери дітей і йди.
Ідіть через задні двері і біжіть у ліси. Ідіть. Ну ж бо.
Ідіть.
Це правда.
Думаю, ми привиди.
Думаю, це історія про привидів.
Чекай.
- Ніхто не прийде. - Стули пельку.
Мої люди знайдуть нас.
- Залазьте. - Ходімо.
Коли ти зробив нас привидами, то навчив нас бути невидимими.
Це божевілля!
Божевілля!
Це божевілля!
Божевілля!
Вона знала?
Хава знала, що він у тебе?
Це вдалося завдяки їй.
Дякую, Зеве.
Дякую.
Переклад субтитрів: Володимир Лозицький
Творчий керівник Дмитро Восколович