Bine.
La naiba! Aia nu pot fi eu.
Cum naiba a intrat în casă?
Haide! Doar știu ce-am de făcut. Știu.
Și ce-o să le spui?
Erin, ce-ai de gând să le spui?
Varianta ta de la 12 ani
a intrat prin efracție cu amicele punkiste pe care nici nu le-ai avut?
Poate că, în 2019, e normal să călătorești în timp.
Da, sună logic.
Oricum, acasă ne tot ciocneam de roboți din viitor
și soldați din războiul civil. Ce nebunie!
Știu.
Sunt eu, în viitor. Asta am devenit.
Am fugit pur și simplu ca un copil.
Așa...
Nu-i adevărat.
Este un episod psihotic.
Eu nu... Trebuie să existe o explicație.
Doar nu locuiesc în aceeași casă. Ar trebui să fiu...
Soțul meu ajunge în curând acasă?
- Copiii dorm la etaj? - Poate am murit.
Ce? E mai plauzibil să călătorim în timp decât să fim moarte?
- Dac-am murit, am ajuns în iad. - Credeți că el e teafăr?
Știu că nu mai mișca, dar ar putea fi teafăr. Nu?
- Nu știu. - Cred că trebuie să refacem totul.
Trebuie să refacem sau să dăm totul înapoi, cumva, sau...
La naiba!
Deci ne întoarcem la capsula aia din spațiu...
Nu! Termină! Nu ne ducem acolo.
Dacă am călătorit în timp cu adevărat...
- Dar nu suntem sigure. - Pare mai logic decât c-am murit.
- Mă rog... - Ăsta e important.
Indiferent ce-ar fi.
E posibil să fie un suport de pahar futurist.
- Suport de pahar? - Și cum rămâne cu ea? Cu tine?
Dacă, într-adevăr, ea ești tu din viitor, ar putea suna pe cineva.
Unde să sune? La urgențele pentru călătorii în timp?
Vrei să suni la urgențe?
- Doamne, chiar există roboți în viitor! - Ce-i chestia aia?
Vrei să suni la urgențe?
Fetelor?
La naiba.
FETELE CARE ADUC ZIARUL
Te rog, deschide ușa!
Sunt aici. Așteaptă doar o clipă, te rog!
Deschide ușa, te rog!
Nu-i adevărat. Nu este. E...
- Ba e adevărat. - La naiba!
Te rog să nu înjuri acum!
Copiii au adormit?
Ce?
Ce s-a întâmplat cu mama?
Doamne!
Important e că acum nu mai suferă.
S-a întâmplat ceva și cu Missy? A murit?
Ce?
Nu.
- Nu. - Și-atunci unde e?
Nu ne mai vedem?
Eu...
Am trecut prin momente grele și...
Missy nu prea m-a sprijinit.
Apoi, tot ce s-a întâmplat cu mama...
Răspunsul la întrebare e „nu”. Oamenii se maturizează și lucrurile se schimbă.
Missy are acum viața ei
și eu o am pe a mea.
Ne-am căsătorit?
Parcă ai fi mama.
Suntem încă necăsătorite.
Și suntem... Ești fericită?
La vârsta mea, ăsta-i un cuvânt greu, puștoaico.
Ia să vedem! Pariez că ești obsedată
de serialul Growing Pains. Nu-i așa?
Ce să vezi! Familia Tieng nu e ca familia Seaver.
N-am fost niciodată și... Sunt singură, fără niciun plural.
Missy are o viață plină
și pe mine mă știi, am doar casa mea,
o slujbă, o rablă de mașinuță și cutia de Xanax.
Tot ce s-a îmbunătățit
e faptul că oamenii din oraș nu mai presupun că am o spălătorie.
Ce slujbă ai?
Lucrez la tribunal.
- Ești avocată? - Juristă.
Da, juristă.
Ce vrei să-ți spun? Nici nu mai țin minte
ce voiam să fiu la vârsta ta.
Senatoare și mamă a patru copii.
După cum vezi, dorința nu s-a împlinit.
Trebuie să rămânem aici, cu tine.
Măcar în noaptea asta.
Da, bineînțeles.
Suntem și bolnave?
Momentan nu e foarte clar.
Doamne!
Pot să întreb de ce ești plină de sânge?
O fată de jos m-a împușcat în burtă, dar acum n-am nimic.
Bine.
Pricep. Adică nu pricep,
dar pari în regulă.
Poftim.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
Mi-ați mâncat murăturile.
Am o slăbiciune pentru murături.
Da, știu.
Mac!
Nu-mi trebuie nimic.
Mac!
Hei! Vrei măcar o pătură
sau niște haine pentru somn?
Frate-meu zice să nu port niciodată haine
în care m-aș jena să leșin.
Pare a fi o mare figură. Poate ar trebui să-i dai numărul meu.
Dacă pieri în această epocă, aici rămâi pe vecie.
- Noutăți pentru Bunicul? - Niciuna.
Dar această victimă...
O să se termine.
Erin?
- Îmi pare rău de mama ta. - Și mie.
Da, mulțumesc.
El e tatăl tău?
A murit când aveam nouă ani. Mama nu și-a revenit niciodată.
E frumos că dedicați pozelor un loc special.
În China, contează să păstrezi amintirea oamenilor.
Există fel de fel de reguli.
De pildă, poza trebuie să stea cu fața la fereastră sau la balcon
și să aibă o anumită înălțime. Mi se păreau niște prostii.
Credeți că toți părinții noștri au murit?
Doamne, Tiff!
Animalele mele de companie au murit.
Groaznic!
Am un hamster.
Adică aveai.
Al Ciudatul e mort.
Ce?
Probabil e doar bătrân.
Pe hamsterul meu îl cheamă Al Ciudatul.
Al Ciudatul?
KJ, ai vreun animal?
Da, am.
Am un câine și am avut maimuțe de mare.
Inventezi.
Și eu cu Missy am avut maimuțe de mare.
În clasa întâi, aveam un coleg pe nume...
- Al Ciudatul? - Nu. Încetează!
- Se numea Craig Wicksome. - Craig.
Am adus maimuțele de mare ca să le vadă toată lumea
și, când am ridicat capacul de plastic, mirosea a...
Mirosea a porc.
Sunt vizibilă.
Și sunt merituoasă.
Emoțional, voi reuși.
Financiar...
voi reuși.
Și, în viața mea, eu sunt...
Sunt...
Voi...
SĂ SĂRBĂTORIM
Casă, dulce casă...
- Ce faci aici? - Doamne! Era să mor!
Era să-ți sparg țeasta.
Pe bune acum, ce faci?
De ce ai la tine o cheie?
În caz că mă ia cineva prin surprindere noaptea.
- Unde naiba suntem? - Nu recunoști locul?
Aici locuiesc.
Locuiam.
Mac, chiar îmi pare rău.
Știi...
Dacă mijești ochii, viitorul Stony Stream arată cam la fel.
Doar că am trecut pe lângă locul unde era școala mea, pe Amherst,
și a dispărut. Iar asta-i excelent.
Casa doamnei Carson e de vânzare.
Cât ar avea acum? 116 ani?
Da, e oale și ulcele.
Doamne, ce aiureală!
Aia e fabrica auto. Tata lucrează acolo.
„Lucra”, ar trebui să zic.
Da, e oale și ulcele.
- Scuze. - Nu-i nimic.
Printre atâția japonezi și whisky de-abia mai găsea de lucru.
- Vrei să încetezi odată? - De ce?
Fiindcă nu pândesc slujba tatălui tău la bancă?
Ei nu pândesc slujbele niciunui tată.
Și nu se face să vorbești așa. Nu-i bine.
- Nici nu vreau să încep... - Mai scutește-mă!
Ba nu. Că sunt fată bogată, bănci
- ...și șampanie... - Și ce mare scofală? Ia zi-mi!
De ce-i așa o mare scofală?
- Ai auzit de Holocaust? - Mai lasă-mă!
Întreab-o pe bunica cum a fost. Sigur s-a distrat acolo.
Nu suntem în Germania nazistă.
Și totuși, cineva a scris „jidanco” pe dulapul meu, anul trecut.
Ei bine...
Eu n-aș face una ca asta.
Mă bucur să aflu.
A cui e asta?
Ușurel!
E a ta?
Da, e a mea.
Eu și băieții încinseserăm un meci pe cinste
înainte ca gogomanii de voi să apăreți și să aruncați totul în aer.
Cine-i KJ Brandman?
KJ e din Subteran?
E... Ajunge! Da.
- Lucrează singur? - Nu.
- Lou este șeful. - Lou? Bine. Câți mai sunt în echipă?
Păi, John Cale, uneori e implicat și Andy Warhol.
Asta-i problema cu voi, Adolescenții.
Multă încredere în sine și puțină judecată sănătoasă.
Și-acum zi-mi adevărul.
Hei!
O să mergem în pădurea de unde am venit, dar trebuie să ne duci tu.
Bine. Cât e ceasul?
Spuneam că trebuie să ne întoarcem la capsula aia.
Ne poți duce tu?
Înapoi unde...
a avut loc bătălia intergalactică?
Încă procesez ideea.
Da, călătoria în timp. Le iau pe rând!
Știi, cu cât te miști mai lent, cu atât mai mult vom sta aici.
Aici e locul.
Unde a dispărut?
Poate s-a ridicat după ce l-am părăsit și e bine.
Cine să fie bine?
Știți ceva? Nu vă îngrijorați!
Nu reușesc să pricep unde a dispărut sângele.
Poftim?
Are dreptate. Cineva o fi șters totul.
La naiba!
Unde-i crosa mea de hochei? O vedeți?
- Caut-o, Tiff! Unde-i! - E în regulă. Calmează-te!
Ce naiba faci?
Doar înregistrez.
- Sper să ne ajute mai târziu. - Aia e o cameră video?
- Așa, deci... - Drăcia dracului!
În viitor, există telefoane fără fir.
- Avem deja. - Unii dintre noi.
Nu, sunt telefoane, dar și computere în același timp
pe care le poți scoate din casă, în buzunar...
Mi se părea mie cunoscut.
E un computer. Unde te duci dacă se strică?
Cred că știu pe cineva.
KJ.
Speram să nu se ajungă aici, dar poate-i timpul să mă sun pe mine din viitor.
Ce?
Ai încredere în ea?
Desigur.
Dar o crezi capabilă?
TEHNO-DOCTORI REPARAȚII COMPUTERE ȘI TELEFOANE
Ce tare a fost să văd că mi-a dispărut casa!
Și mai tare ar fi fost
să văd cum intră buldozerul în ea.
Asta pare cam...
Nu știu... Trist?
Nu, acum sunt liberă.
Eu nu.
Trebuie să mă întorc în Ziua Iadului.
Mama are nevoie de mie. Și sora mea la fel.
Mă rog, e înmormântarea ta.
Știi, totuși, ce mă bucură?
Ceea ce n-am găsit.
Versiunea mea bătrână și jalnică.
Un soț bețiv care arde gazul.
Am știut că trebuie să plec din Dodge.
Ce viitor luminos! Nu?
Ideea e să-l lași în pace.
Ce norocoasă ești!
Zău așa, nu asta voiam să spun.
Ascultă! Cât despre faptul c-ai fost împușcată...
Știm amândouă că n-a fost vina mea.
Știu că și tu știi asta, dar, dacă-mi porți pică,
află că mă bucur că n-ai murit când pistolul s-a descărcat.
Regret că te-am împușcat. N-o să se repete.
- Mulțumesc. - Te-ai descurcat ca o campioană.
Frate-meu ar zice că ai cajones.
- Ce naiba înseamnă? - Boașe. Ca ale băieților.
Coaie.
Ce scârbos!
Nu, înseamnă că ești o dură. Înțelegi?
O dură.
Mereu am crezut
că, la maturitate, o să am o casă cu două etaje lângă cea a lui Missy.
Copiii noștri ar trebui să fie prieteni și să meargă la aceeași școală.
Știi, așteptam mai mult de la mine.
Să știi că tu din viitor nu ești atât de rea.
Doar că ești prea dură cu tine.
Doar ți-a dat tricoul ăsta tare...
pe care scrie „tâmp”.
Mă rog, e tricoul ei.
- Ce? - Ți se potrivește.
- Taci! - Ziceam și eu.
- Bună. - Bună.
A trecut ceva timp. Ce mai faci?
Bine. Da.
În regulă.
Cum a fost cu pana de curent de azi-noapte?
Am așteptat să revină lumina.
Și eu.
De asta nu-mi las niciodată în priză unitățile de rezervă.
Bun sfat.
Sincer, nu credeam că o să mai am vreo veste de la tine.
Ceea ce era ciudat, căci m-am distrat foarte tare.
Da. Am fost ocupată.
Chiar mă bucur să te văd.
- Da. - Da.
Seara aia mi s-a părut minunată.
Am împărțit o sticlă de vin la Buca di Beppo.
Da, am tot pălăvrăgit...
- Ce face? - E iubitul ei?
Ele sunt nepoatele mele.
- Simpatice! - Da. Cele de-acolo.
Pariez că ești mătușa mișto cu care vor să semene când cresc.
Mă îndoiesc. Așa, uite care-i problema.
Am o chestie care trebuie reparată.
De unde ai asta?
- N-am mai văzut așa ceva. - Nu-i așa? E chiar...
Nu se produce în masă. Nu încă.
E în regulă să ai așa ceva?
E un prototip.
Știi, lucrez la un caz de omologare
și șefii de la firmă vor să verific specificațiile,
așa că totul e strict secret, Koko.
Exact. Strict secret. Ce chestie!
Bine. Mai întâi, să încercăm să-l încărcăm. Bine?
- Bine. Da. - În regulă.
Poate e doar bateria descărcată.
- Să vedem dacă se încarcă fără fir. - Bine.
Bine.
Cred că s-a ars.
Rahat!
La naiba!
- Ce faci? - Ce-ai făcut?
Nicio grijă. Totul va fi bine.
Doamne!
Nu mai ajungem niciodată acasă.
Ba da, Tiff. O să ne întoarcem. E în regulă.
Ba nu e în regulă.
Mă pregăteam pentru MIT. Iar acum nu mai ajungem acasă.
- O să ajungi acasă. - Ba nu.
Sunt într-un magazin de calculatoare, iar tipul cu care ți-o tragi
tocmai ne-a distrus singura șansă de a merge acasă.
- Bine. - O să mă duc în spate și o să caut...
Bine, îți mulțumesc foarte mult. N-ai pățit nimic la mână?
Scuze.
Tiff, uită-te la mine! O să ajungem acasă.
- Cum? - Nu știu.
Dar, când ajungem, știi cine o să te întâmpine?
Al Ciudatul.
Chiar și Al Ciudatul a murit.
Tiffany, haide!
Bine. Știți ceva? La naiba cu totul!
Tiff, o să te găsim pe tine din viitor.
O să vă găsim pe toate din viitor.
Da, avem nevoie de mine. Ea va ști ce să facă.
Va descurca toată situația asta.
Sigur e genială și încadrată la un nivel superior de impozitare.
- Ne trebuie o carte de telefoane. - Nu mai există așa ceva.
- Nici măcar cărți de telefoane? - Calmează-te!
O să intrăm pe internet și o găsim.
Ce e internetul?
Uimitor!
- Asta e ca... - Poți să nu...
Totul, toată cunoașterea umană, o poți...
O poți accesa prin computer.
Da, oarecum. Sunt și multe tâmpenii aici.
- Aș putea să... - Sigur! Dă-i drumul.
Mac, termină! O să-l strici.
Tu cum faci față situației?
Întâmplarea...
din pădure, ce-a fost acolo...
A fost rănit cineva?
Nu mă pot gândi decât la...
De ce eu?
De ce eu și nu una dintre ele? De ce l-am atacat?
- Ai mai lovit pe cineva înainte? - Nu.
Niciodată? Nici măcar când făceai sport?
Eu...
N-am făcut niciodată sport, KJ. Și nici nu sunt pasionată de sport.
Deși, din când în când, mă uit cu plăcere la baseball.
Echipa Indians joacă prost și în viitor?
Nu, joacă mai bine.
Joacă mai bine, dar nu vreau să divulg...
- Cât de bine? - Mult mai bine,
dar să știi că au rămas aceeași echipă...
Deși numele nu mai e acceptabil.
- Despre ce vorbiți? - Baseball.
Nici măcar nu-ți place baseballul.
Da!
Am un institut. Am propriul meu institut.
Este Institutul Quilkin. Vezi, ți-am spus că știu eu ce fac.
Chiar vorbești serios?
Eu din viitor știu cum să ajungem acasă.
Se pare că totul ți-a ieșit perfect în viață.
E în Cleveland. Așa că trebuie s-o luăm din loc de urgență.
Hei! Stați! Ascultați!
Nimeni nu pleacă la Cleveland. Să ne tragem sufletul!
- „Să ne tragem sufletul”? - Da.
Ăsta e planul tău?
Doamne, slăbește-mă un pic!
Am zis că-mi pare rău că, indiferent ce este...
- Adică, ce-a fost. - Da.
S-a prăjit sau ceva de genul ăsta.
Uite, spun doar că graba...
Trebuie să ajungem acasă. Pricepi? Avem răspunderi.
Parcă tu erai adulta, nu-i așa?
De ce îți este atât de greu să înțelegi?
- Nu spun că trebuie să renunțați. - Asta sună ciudat în gura ta.
Ce vrei să spui cu asta? Fetelor!
Mai știi când, în clasa a patra,
ne-am adunat ca să discutăm despre anul 2000?
Doamna Anderson a zis: „Unii dintre voi vor avea profesii
„care n-au fost încă inventate.”
De ce naiba aș reține așa ceva?
- Ai încercat măcar să faci ceva? - Scuze,
dar n-am reușit să fiu aleasă în Congres și nici să torn patru copii.
Ce mai cauți aici? În casa asta? Singură?
Fără nimic?
Nici nu mai vorbești cu sora ta.
Sunt chestii pe care nu le-nțelegi.
Am avut grijă de mama.
Nici măcar aia nu ți-a ieșit bine.
Scuze, dar ești cea mai nasoală variantă posibilă a vieții mele.
Uite, poate crezi că știi ce vrei,
dar adevărul e că habar n-ai cine ești.
Ești un copil de 12 ani!
Doamne! Am DVD-uri mai vechi ca tine.
Cum se pare că suntem aceeași persoană, acum te porcăiești pe tine însăți.
- Serios? - Da.
Știi ceva? S-ar putea să ajung tu, dar deocamdată nu sunt.
Și o să mă asigur că n-o să se întâmple.
Baftă! Îți dau o veste:
livrarea ziarelor, cu care te mândrești, o s-o lași baltă după o zi.
Fetele astea nici nu-și mai amintesc cum te cheamă.
Ești un nimeni pentru ele. Doar fata cea nouă. Atât.
Mă acuzi că mă dau bătută? Ei bine, am început demult.
Ai dreptate, Tiff.
Sunt sigură că modul în care ai evoluat ne va fi de mai mare ajutor.
Ca oricine altcineva. Să mergem!
KJ!
Măcar ai o casă și un soi de slujbă.
- Puteai fi o târfă drogată. - Mac, zău așa!
Bine.
Sunt sigură că KJ a ajuns la închisoare.
Nu-mi amintesc ca stația de autobuz să fi fost așa departe.
Au trecut 31 de ani.
Cine știe dacă mai există o stație de autobuz?
Așa, n-o să plecăm din Stony Stream înainte să se întunece.
Trebuie să găsim un loc unde să înnoptăm.
Cât credeți că mai costă biletele?
- Habar n-am. - Am câțiva dolari la mine.
Stați! Unde-i aparatul?
Obiectul ăla e singura cale de a ajunge acasă.
De unde să știu eu?
- Nu l-a luat nimeni? - Adică, l-ai uitat?
Trebuie să ne întoarcem să-l luăm.
Cum să vă ajut eu din viitor
fără aparatul care o să ne ducă acasă?
Nu! Eu nu mă întorc acolo.
Fetelor, unde o să stăm la noapte?
Ce naiba?
Bun venit!
Unitatea 953. Activați sistemul?
Da.
CODARE
POZIȚIE TEMPORALĂ 21.34 - 28.08.2020
Ce?
Nu se poate!
Dezactivează-te! Închide-te! Stop!
Sistemul se armează.
- Sistem armat. - Armat?
- Ce straniu! - Ce s-o fi întâmplat aici?
Măcar are un acoperiș.
Țin minte astea.
Mă jucam aici ore întregi.
Era un magazin de jucării.
Eu și Missy o imploram pe mama să ne ducă acolo.
Ai mei mi-au cumpărat de aici o consolă de jocuri Atari.
Acolo era Chick-Fil-A.
Frate, ce n-aș da pentru o porție de cartofi waffle!
Da! Doamne!
Țineți minte când aici a cântat Debbie Gibson?
A fost fantastic. M-am rugat de mama săptămâni întregi ca să ia bilete.
Și eu.
A fost prima oară când i-am ascultat piesele.
O știam doar din reviste.
- E atât de mișto. - „E atât de mișto.”
Debbie Gibson e de tot căcatul.
Țin minte când te-am văzut pentru prima dată, Mac.
Erai acolo, lângă fântâna arteziană mare.
Fratele tău pescuia monedele,
iar tu te-ai dus în spatele lui și l-ai împins.
Bravo, fratele lui Mac! Pun pariu că-i la zdup.
Du-te naibii!
Crezi că-mi cunoști familia?
Și tu ce ești? Vreo hărțuitoare?
- Nu, eram la cumpărături cu mama. - Da, foarte bizar.
Mac, de ce te porți ca o nemernică tot timpul?
M-am săturat să se vorbească de vremurile bune de altădată
de parcă chiar ar fi fost bune.
Doar ai fost la mine acasă, bogătașo.
Nu te mai preface că n-ai observat cât de săraci eram.
Livrez ziare ca să am bani de prânz.
Nu ca să-mi cumpăr jucării, inspectore Gadget.
Bine, scuze.
Și tu, fată nouă... Viața nu e un serial perfect de comedie.
- Zău așa, Mac! - Și nici nu suntem prietene.
Ne-am întâlnit într-o dimineață ca să livrăm ziare.
Nu trebuie să facem mereu același lucru,
ca-n Clubul guvernantelor vesele.
E stupid și jalnic.
Nu încercăm decât să ne întoarcem acasă.
La naiba cu asta!
Eu nu mă întorc.
Ce? Sigur că te întorci.
- Ai chef de glume? - Trebuie să rămânem împreună.
Știi ce? De fapt, nu trebuie.
Mai știți calculatorul ăla din casa ta de adultă?
Ei bine, l-am căutat pe fratele meu.
Ia ghicește, Erin! Ghicește, Tiff!
Acum e doctor la urgențe. Ce mai ziceți de asta?
Poate că, în viitor, familia Coyle nu e chiar de lepădat.
O să stau cu el o perioadă.
Atunci venim cu tine.
- Nu v-am invitat, proastelor! - Mac, e mai sigur dacă stăm împreună.
De ce? Tu din viitor nici măcar nu-ți amintești de noi.
Știi ce înseamnă asta?
Înseamnă că oricum nu ne pasă unele de altele.
Las-o în pace, dacă se crede așa de dură.
Sigur, vorbi psihopata cu capul limpede care a omorât un om
- ...cu crosa de hochei. - Ajunge!
Hai, lovește-mă! Asta ai de gând să faci? Dă-i drumul!
Da, exact cum mă așteptam.
Mă rog, a fost super.
O să ne vedem în viitor. Bănuiesc.
Sau niciodată.
Ceea ce-i foarte bine.
Ghepardul face sprinturi scurte când își urmărește prada...
A sunat Skylar. Voia să știe ce-am decis în privința găzduirii
Dineului Proprietarilor de anul ăsta.
Ozzie?
Vrei să găzduiești iar Dineul Proprietarilor?
Chiar trebuie? E vorba de 50 de oameni care tropăie prin casă
și apoi mereu ne alegem
cu resturi de pâine prăjită pentru două săptămâni.
- Aștepți pe cineva? - Nu.
Nu-i sfârșitul lumii, draga mea.
...nu se adăpostește la întuneric
ca să poată lansa un atac surpriză asupra prăzii sale.
- Bună! - Bună!
- Sunt Karen. - Ozzie.
Ce casă frumoasă! Tocmai ne-am mutat din Strada Sycamore.
Din vechiul cartier.
E a voastră?
Fiica mea se juca în pădurea din spate și a găsit-o.
Am văzut numele și m-am interesat.
Ai găsit-o în pădurea de acolo?
- Imposibil. - O recunoașteți?
- Ce... - Ozzie?
- Așteaptă! Ușurel! - Ce faci...
Subtitrarea: Christine Bleotu
Redactor Anca Tach