Bine. Acum o să îndoi și cealaltă parte.
Un colț perfect.
- Vrei să faci partea asta? - Da.
Pentru plăcerea îndoirii, cred.
- Vrei să-ți afli viitorul? - Cum se face?
- Fii atentă! Dă-mi pixul. - Poftim.
- Cu cine vrei să te măriți? - Ce scârbos!
Nu acum, prostuțo! Când o să fii mare.
- Cu Batman. - Ce plicticoasă ești!
Ce? Regret că nu e Kirk Cameron.
Toți regretă că nu sunt Kirk Cameron.
Altcineva? Ce zici de tipul din Dans murdar?
Mama nu ne lasă să ne uităm.
- Ce-i? - Știu.
- Ce zici de ALF? - Nu!
- Ba cu ALF o să te măriți. - Deloc.
Bine. Ăsta-i numărul de copii pe care o să-i ai.
Unul, doi, trei sau o sută?
E musai să am copii?
Nu-mi place viitorul.
O să vedem. Doar solnița are răspunsul.
- Alege o culoare. - Roz.
R-O-Z. Alege un număr.
- Trei. - Unu, doi, trei.
Ghinion și mare tristețe! Ești viitoare doamnă ALF.
Și o să ai 100 de bebeluși ALF.
Nici măcar nu-mi place ALF și nu cred că poți avea 100 de bebeluși.
E scris chiar aici.
Bine, e rândul tău. Alege o culoare.
Îmi pare rău.
La naiba!
Fetele care aduc ziarul
În ultimii 14 ani,
ferma a adăpostit acest mijloc vital al FMT.
Mi s-a dat sarcina să îl întrețin și să îl pregătesc pentru misiunea
- ... încredințată lui Heck și Naldo. - Care naiba era misiunea lor?
Nu pune mâna!
Scuze.
Capsula care le-a adus pe fete din 1988? Era doar o barcă de salvare.
Asta e o navă de război.
Și am nevoie să o conduci.
- Nu! - Ba da.
- La naiba, nu! Ce... - Auzi, Erin?
Trebuie s-o pilotezi. Ești conectată la ea.
Atunci, deconectează-ne!
Chiar te aștepți să conduc un Transformer uriaș?
- Ți-ai pierdut mințile! - Ascultă-mă!
Dacă-l ducem în 1999, FMT va fi acolo.
Ei le pot ajuta pe fete să ajungă acasă. Și pot încheia războiul definitiv.
Stai! Robotul ăla e o mașină a timpului?
Mai întâi, nu le duc într-o zonă de conflict pentru o misiune secretă
de a cărei importanță nu-mi pasă. Au 12 ani. Ții minte vârsta asta, Larry?
Eu țin minte și era oricum destul de nasol fără să-mi fac și griji
că o să mor într-un viitor război între roboți.
În al doilea rând, dacă ele se întorc în timpul lor,
eu cum mai ajung acasă în cazul ăsta?
Așa, înțelegi întocmai. Răspunsul e „nu”. La naiba, nu!
- Larry are dreptate. - Mulțumesc.
Poftim?
Heck sau Naldo mi-a zis: „Găsește Subteran. Acasă.”
Nu înțelegi? E clar că Larry e membrul Subteran pe care trebuia să-l găsim
și robotul ăla e cel care o să ne ducă acasă.
- Robotul se duce în 1999. - Atunci lasă-ne pe drum!
Nu e autobuz școlar și al naibii să fiu dacă o să ratez misiunea din '99.
Dacă ne întoarcem în '88,
n-ai putea să-i salvezi de la moarte pe Heck și Naldo?
N-ar fi asta soluția salvatoare?
- Aș vrea să fie atât de ușor. - De ce nu poate fi?
Îi salvezi pe Heck și Naldo și apoi ei duc robotul în '99 ca să încheie misiunea.
Și apoi tu și Erin cea Bătrână
reveniți în 2019 cu capsula lor care călătorește în timp.
După cum ai zis, Larry, cheia e la mine. Eu sunt pilotul.
Nu tu.
Și eu...
o să le duc acasă.
Bine, ar putea funcționa.
E grozav!
Da.
KJ?
- Ce mai e? - Trebuie s-o găsim pe Mac.
- Ce-i? Trebuie. - Păi, ea ne-a părăsit.
Așa, fetelor, stați un pic! Toată lumea să înțeleagă
că nu-mi place „Erin cea Bătrână”.
Și, în al doilea rând, habar n-am cum se conduce chestia aia.
Să sperăm că înveți repede, căci avem doar o șansă să plecăm diseară.
Bun venit în Subteran! Plecăm peste șase ore.
Drace! Te simți bine?
Dobitocule!
- Era să-mi scoți ochiul. - Data viitoare o fac.!
- Știi ce-ar face ziua mai bună? - Ce?
Să nu mai faci pe scorțosul și să-mi iei niște țigări.
- În niciun caz. - Zău așa!
Doar am murit deja. N-o să mă omoare niște țigări.
Ba da. Și nu, nu ești moartă.
Din cauza ta am devenit fumătoare.
- Ba nu. - Prostii! Ai uitat?
Eram în curtea lui Nugget și voi făceați schimb de steluțe ninja.
Am fumat Marlboro roșu și m-ai lovit pentru că nu inhalam bine.
- Doamne, ce cretin eram! - Cam da.
Serios. N-ar fi trebuit să fac asta.
Nu e mare brânză!
- Probabil aș fi făcut la fel. - Nu.
Acum, că am copii...
îmi dau seama ce copilărie dură am avut.
Am trecut prin multe chestii inacceptabile, Mac,
mai ales violența.
Știi asta, nu?
Cred că da.
Și nu mă refer doar la tata. Ci și la mine.
Nu trebuia să te agresez.
Îți datorez scuze.
Trebuie să-ți fi fost foarte greu. Îmi pare rău.
Dacă ai ceva de discutat, dacă am uitat ceva,
dacă vrei să-ți exprimi niște emoții, sunt disponibil.
Îmi poți spune orice.
Mac?
Păi, ar cam fi ceva.
Mă tot întreb...
când ai devenit atât de fătălău?
Nu se mai spune așa. E jignitor.
Tata a făcut multe greșeli și depinde de noi să fim mai buni.
Scuze. Ce naiba să mai zic atunci?
Ei bine...
„Ticălosul naibii” încă se poartă. La fel „față de cur”, „bulangiu” și „limbric”.
- „Mâncător de căcat”? - „Mâncător de căcat” merge.
În cazul ăsta, colegii tăi simandicoși de la spital știu
că, de fapt, ești doctorul Vibrator, mâncătorul de căcat cu față de cur?
Sigur că știu. Ce crezi că scrie pe cărțile mele de vizită?
Tata știe că ești bogat?
Știe că sunt doctor.
Unde e?
Ultima oară era într-un parc de rulote din Florida.
Nu ne mai vorbim.
Și fiicei tale i-ai dat numele Alice?
Așa e.
După ce ți s-a pus diagnosticul, Alice ți-a fost alături.
Și, ulterior, a fost singura care m-a sprijinit.
Cred că, în sfârșit, am și eu ocazia să-ți fiu alături.
Să vedem ce este asta.
Cică sincronizează computerele cu „reflexele mele vestibular-oculare”.
Se referă la echilibru. Se folosește de ochii și urechile tale
pentru resetarea datelor de orientare ca să facem saltul în timp.
Trebuie să te asiguri că stăm drepți când o să intrăm iar. Bine?
Restul trebuie să fie setat pe pilot automat.
Putem chiar să și zburăm așa.
Să zburăm?
- Să sperăm că nu va fi cazul. - Ce-i cu butonul ăsta...
Nu-l atinge! Doamne!
E o mașină de război. Pricepi? Nu-i o jucărie.
- Doamne, Larry! Cică am armat rachetele. - Ce?
- Vorbești serios? - Nu.
Deloc.
- Nu-i haios. - Doar glumeam.
Nu-i chiar deloc amuzant. Habar n-ai care-i miza.
Ba da, soarta umanității. Înțeleg.
Uite, fii atentă și ascultă două secunde!
Înțeleg că pentru tine e ceva abstract, dar pentru mine nu e.
Și dacă o dai în bară
și atingi din greșeală butonul greșit, murim cu toții.
În regulă?
În regulă.
- Îmi pare rău. - Așa și trebuie.
Acum ești gata să te porți iar ca un om matur?
Fantastic!
Să trecem la mănușă! Bagă-ți mâna și mișc-o!
Drace, e uimitor!
E bine s-o folosești doar dacă trebuie să trecem pe pilotare manuală,
de pildă când aterizăm într-o clădire.
- În interiorul unei clădiri? - E improbabil, dar, da.
N-ar trebui să avem probleme, dacă știi să pilotezi cât de cât onorabil.
Dar, nu știu cum să zic, asta pare a fi
o așteptare nerealistă momentan.
Te-ai mișcat bine.
MISSY MOBIL
Larry, trebuie să răspund.
O să murim cu siguranță.
Știu. Scuze că n-am venit. Doar că...
Știu că trebuia să te sun înapoi. Dar am fost foarte ocupată.
Chiar acum stau în sufrageria ta.
- Ce? Ai venit acasă? - Da.
Fiindcă n-ai venit ca să vindem casa mamei
și ai refuzat să-mi răspunzi la telefon.
Eu am bătut tot drumul de la Columbus
și tu nici n-ai catadicsit să faci cinci minute cu mașina până la imobiliare.
Ce se petrece?
Unde ești?
E cam dificil să-ți explic.
Ai necazuri?
Spune-mi! O să vin eu la tine.
- Nu. Larry n-ar fi de acord. - Cine-i Larry?
Zi-mi unde ești sau sun la poliție!
Bine. Așteaptă.
- Larry, ce adresă ai? - Ce?
Copilul a venit seara trecută și am avut o întrevedere scurtă
înainte să sosească un membru al familiei. Apoi am lăsat-o în grija lui.
Înțeleg, dar dosarul e incomplet
și departamentul nostru nu poate trece cu vederea acest fapt.
Desigur. Doar că, din câte înțeleg,
e o situație foarte compromițătoare
pentru unul din medicii noștri.
Știi că nu vreau să creez nimănui necazuri,
dar trebuie să completez dosarul. Nu?
De ce nu-mi dai adresa
și eu o să apar acolo pentru o monitorizare discretă.
Așa, ca între colege.
Glenn, poți să...
Poți să-mi dai niște informații despre doctorul Coyle?
Sunt vizibilă și merituoasă.
Emoțional, voi reuși. Și în viața mea...
voi reuși.
Hei, ce...
- Ce faci aici? - Missy vine încoace.
- E doctoriță în prezent? - Nu, pilot.
De elicoptere. Armata i-a plătit școlarizarea și altele.
Nu mă așteptam la asta.
Da. E o adevărată eroină.
Dar nu te agita prea tare? Nu trebuie să te vadă.
Deja mă crede sărită de pe fix.
E minunat că aveți ocazia să îndreptați totul.
N-o să îndreptăm nimic.
Doar finalizăm o afacere legată de casă.
Păi, trebuie să încerci.
Nu poți șterge 20 de ani de resentimente într-o după-amiază.
- Douăzeci de ani? - Acum mă stresezi.
Doar...
Doar pleacă de-aici. Bine?
Mai știi când, din greșeală, am trântit portiera peste degetele lui Missy
și a făcut o criză până am cântat piesa aia stupidă cu înjurături în mandarină?
Nu.
Bine.
Trebuie să găsim varianta pentru adulți.
Nu există variantă pentru adulți.
În plus, Missy nu mai e persoana pe care o cunoșteai.
Ce vrei să spui?
Uite...
Nu-mi face nicio plăcere să-ți spun asta, dar...
Missy nu ne-a fost alături când mama s-a îmbolnăvit.
Știu că-i dificil
și-ți promit că o să discutăm mai târziu, dar momentan,
trebuie să te duci sus și să nu te arăți.
Nu putem s-o dăm în bară.
Bine?
- Bine. - Minunat! Să mergem! Haide!
Domnule Larry!
Scuzați-mă, domnule Larry.
Domnule Larry, înainte să vă înfuriați, am ceva pentru dvs.
- Tobe? - Nu e...
Nu e treaba ta. Îți acord zece secunde.
Grozav! De vreme ce-am decis să ne întoarcem în 1988,
am urmărit toate evenimentele de când am plecat.
Fiecare întâlnire FMT, momentul și poziția.
Cred că am găsit punctul optim de intrare.
- Dă-mi să văd! - Sigur.
Aici s-a blocat totul și cerul a devenit roz?
Da.
Asta se întâmplă când Vechii Paznici șterg mințile oamenilor
și „repară” totul. Se numește Abluțiune.
Abluțiune.
Nu-i un lucru bun.
Stai! Și mințile noastre de ce n-au fost șterse?
Nu știu. Probabil, cumva, ați evitat raza.
Mecanismul lor de capturare se bazează pe lumină. Cel puțin atât înțelegem.
Ștergerea minții are loc, de fapt, pe nava lor amiral.
- Mulțumesc pentru asta... - Tiffany. Tiffany Quilkin.
- Mersi, Tiffany. - Cu plăcere.
Ce fată deșteaptă!
Cred că pot s-o văd de aici.
N-ar trebui să stai ascunsă?
- Poate sora ta e doar o scorpie, Erin. - Hei!
Ce-i?
Deja îți strici viața ta. Vrei s-o strici și pe a lui Missy?
De-asta n-ai pomenit că vrei să te vezi?
Nu știu.
Pe bune.
- Cred că nu-mi pasă, de fapt. - Nu-ți...
E imposibil.
Nu-i imposibil, căci chiar nu-mi pasă. Înțelegi?
Dacă totul a ieșit după voia mamei, atunci am devenit așa cum dorea ea.
Și n-am nevoie să văd asta.
Urăsc camera asta.
Ce faci? Tocmai mi-ai zis să stau ascunsă.
Am găsit o cale să dăm de Mac.
Pe bune?
Da. Am folosit computerul lui Larry și-am găsit adresa fratelui ei,
cum ne-a arătat versiunea ta matură.
E posibil așa ceva?
Da, există hărți și de toate. E o nebunie.
Nu zic nimic, dacă nu zici nici tu.
Ascultă, m-am tot gândit cum să facem
ca să devii membru permanent al familiei.
Peste câteva săptămâni, o să primim o veste proastă despre mama lui Jo.
Are o recidivă urâtă, dispare
și atunci o să discut despre adopție cu Jennifer.
Adopție?
Deci o să fii tatăl meu?
Frate, ce bizar!
Da, e super-bizar acum, dar n-o să fie mereu așa.
O să ne obișnuim.
În curând, o să te înscriem aici, la Buttonwood.
O să angajăm un meditator ca să ajungi la nivelul clasei tale.
O să te înscriem și la activități extrașcolare.
Văleu! Cam mult de muncă pentru o moartă.
Nu ești moartă. Vreau să nu mai spui asta.
Bine, tati.
Salut, copii! Vreau să vă prezint pe cineva.
- E verișoara mea. Verișoară de-a doua... - De ce poartă geaca mea de piele?
- Fiindcă i-am împrumutat-o, scumpo. - Scuze.
Preferam să mă întrebi.
Urcă, te rog, în mașină ca să putem vorbi. Bine?
Bună, eu sunt Alice.
Bună.
Așa, urcați!
- Încă o dată, cum v-ați întâlnit? - Știi, noi...
E haios. Ne-am ciocnit unul de altul și-au ieșit scântei.
Cred că, pe bune...
am luat-o pe sus.
- Da. - Te iubesc.
Te iubesc, Larry.
Îți mulțumesc.
Bănuiesc că știi totul despre moartea mamei noastre, nu?
- Bineînțeles. - Nu poate să răspundă personal?
Ba da, pot. Sigur că pot.
Și aș vrea doar să spun că...
Se pare că nu s-a dat bătută ușor.
O să vă las să vorbiți. Mi-a făcut plăcere să te cunosc, Misty.
- Missy. - Missy, corect. Scuze.
La naiba!
Mamă, deci ești hoață de motorete!
Ai dracului copii!
Îți mănâncă banii?
Doamne! Nu!
E iubitul meu.
E atât de ciudat că am iubit?
Missy, de ce mă interoghezi? Sunt adultă și pot să fac ce vreau.
Îți mai iei medicamentele?
- Chiar mă întrebi asta? - E o întrebare legitimă.
Da, Missy, îmi iau medicamentele.
De asemenea, mă ocup efectiv de toate celelalte,
inclusiv de golirea casei părintești
fără să-ți cer să ridici măcar un deget.
Te-ai ascuns la o fermă cu un bărbat care, în mod clar, e labil.
- Și nici măcar n-ai venit de dimineață. - Deci despre asta e vorba.
De banii de pe casă.
Știi că nu-i vorba de bani.
Chiar așa?
Vreau să mă ajuți.
- Ce naiba cauți aici? - Scuze, eu doar...
- Trebuie să vorbesc cu tine. - Ți-am zis să stai ascunsă.
Mi-am...
- Mi-am uitat geanta. Poți... - Da.
Mersi.
Missy, a...
A fost un an greu.
Aș fi vrut să apelezi la mine.
Nu, tu ai copii, o carieră și un soț.
Nu era nevoie să trecem amândouă prin toate astea.
Nu ți-am cerut să mă scutești, Erin.
- De asta ești supărată? - Nu. Doar
că nu ți-am cerut să fii o martiră.
Nu sunt martiră, dar mama avea nevoie de îngrijire în permanență.
- Crede-mă, ți-am făcut un serviciu. - Un serviciu?
Și încă unul important, dacă vrei să știi.
Bine. Presupun că te aștepți la mulțumiri?
- N-am zis asta niciodată. - Nu era nevoie.
Știu că asta aștepți, așa că poftim:
îți mulțumesc, Erin,
că mi-ai întrerupt relația cu mama în ultimii ei ani.
Cum te-aș putea răsplăti vreodată?
Missy, zău așa, știi că n-am avut intenția asta...
Nu contează ce-ai vrut. Asta s-a întâmplat.
Doamne! Bineînțeles, nu ești unde ar trebui să fii.
Îmi pare rău.
O știi pe prietena ta? Cea care mi-a furat motoreta?
Probabil n-o s-o mai vezi niciodată.
Am încercat s-o opresc, dar nimeni nu mă ascultă.
Vechii Paznici îi ucid pe călătorii în timp. Pricepi?
Da...
dar nu vreau ca ea să moară.
Nu vreau să moară niciuna din noi.
Scuze, n-ar fi trebuit să țip la tine.
Mai avem doar câteva ore și sunt speriat.
E în regulă.
Vrei să vezi ceva mișto?
- Bine. - Așa...
Cred că eram mai mic cu câțiva ani decât tine când bunicul m-a anunțat
- ... că nimic nu e gratis. - Ce înseamnă asta?
Almanahul Fermei Radakowski. De fapt, e un fel de biblie
unde sunt notate toate detalii privind vremea de aici, de la fermă.
Dacă bunicul nu m-ar fi adus aici
ca să mă oblige să înregistrez
fiecare vânticel și strop banal de ploaie,
n-aș fi fost niciodată pregătit pentru asta.
Nu înțeleg nimic.
Pentru că am încifrat informațiile ca să fie în siguranță.
Sunt coordonate care arată exact unde și când apar „plierile”.
- Stai! Ce-i o „pliere”? - Scurtătura secretă a călătoriei în timp.
Prin una din ele am ajuns noi aici?
Prin asta. E cea mai mare. Se deschide peste câteva ore.
Chiar acolo, în câmp. Și aștept momentul ăsta
de foarte mult timp.
Am irosit atât de mult timp urând fiecare colțișor din fermă,
pe bunicul, răspunderile și porumbul.
Dar, de fapt, nu porumbul conta.
Parcă ai fi fost ales.
Așa e.
Poate asta înseamnă că și eu am fost aleasă.
Da, poate.
Cu ce te pot ajuta?
Îmi pare foarte rău, eu doar...
Îmi căutam prietena și ea nu e...
- Pe Kimberly? Nu, scuze. Jo, adică. - Scuzați...
Am uitat că prietenii îi zic Jo.
Exact, Jo...
- Locuiește aici? - Da,
dar momentan e plecată la restaurant cu verișoarele ei.
Nu vrei să intri și s-o aștepți?
Poate bei un pahar cu apă.
Ar trebui să se întoarcă în curând.
Bine. Da...
Bun. Haide!
Ți-e foame? Aș pregăti niște chipsuri din kale.
Ce sunt chipsurile din kale?
Știi ceva? Ai dreptate. E o idee proastă.
Ai condus tot drumul până aici?
Da.
Eu și Jo ne-am certat îngrozitor.
Mi-a părut foarte rău din cauza asta și-am vrut să-i cer scuze,
dar, când m-am dus la ea, n-am mai găsit-o, așa că...
Drăguț din partea ta c-ai venit până aici,
având în vedere ce se întâmplă în familia ei.
Știu că o să se bucure enorm că vede o fața prietenoasă.
E o copilă curajoasă și mă bucur că are pe cineva drag.
Ce?
Nu, nu-i sunt dragă.
Suntem doar prietene obișnuite. Prietene normale.
Nici nu suntem atât de apropiate. Nu e nimic de genul ăsta, nu suntem...
La asta mă și refeream. Ești prietena ei dragă.
- Așa e. - Nu mă băga în seamă, sunt matusalemică.
Nu știu cum vă mai spuneți în ziua de azi.
Credeți că putem suna la restaurant ca să aflăm când se întorc?
- Te ajut cu ceva? - Bună, eu sunt Larissa.
Eu și soțul meu tocmai ne-am mutat în vila de de după colț.
Bună, Larissa. Nici nu mi-am dat seama că era de vânzare.
Vizitez vecinii scuzându-mă în avans pentru câinii noștri foarte gălăgioși.
Sper că-ți plac fursecurile cu caramel sărat.
Fără gluten și lactate, bineînțeles.
- Pe bune? - Desigur.
Doar nu mă crezi vreun monstru, nu?
Scuze de întrebare, dar pot să folosesc toaleta?
Desigur. Intră!
Hei!
Unde se duce?
De ce a trebuit să venim aici?
Porțiile astea sunt o crimă contra umanității.
Poți hrăni un adăpost pentru sărmani cu resturile de aici.
Gustă. Nu se știe niciodată. Poate-ți place.
- Uite! Sunt aproape cât fața mea. - Termină! Te faci de râs.
Ți-e teamă că amicele tale de la școala privată o s-o vadă?
Zău așa! Amicele mele nu vin aici.
Wilder, cum a fost antrenamentul de dimineață?
Grozav! În sfârșit, mi-a ieșit pirueta.
Bravo! Așa te vreau!
Și acum...
trebuie să porți body când faci pirueta?
Patinajul artistic e un sport foarte solicitant, Jo.
Și tu cum ți-ai petrecut ziua, în afară că te-ai luat de mine?
- Wilder! - Ia să vedem!
Am început-o aprinzând artificii ilegale cu doctorul Vibrator.
Apoi m-a dus la cumpărături, dar, când a cântat cucul,
s-a transformat la loc într-o jigodie și cu asta, basta.
Vino cu mine!
Ce naiba faci?
Mă apăr.
În caz c-ai uitat, nu ești tatăl meu.
Nu, dar sunt al lor și la mine acasă nu se vorbește așa.
De ce te porți ca un fătălău? Nici măcar nu te mai recunosc.
Scutește-mă, te rog! Fac și eu ce pot.
Ce-a fost cu scuza aia jalnică despre dimineața de azi?
De parcă de-acum ai bani, familie și ți-e rușine cu mine.
Și vrei să mă simt prost și eu. Dar află că nu mă simt.
Îmi place cum sunt și, cu siguranță, prefer vechea ta versiune
mult mai mult decât impotentul căcăcios din fața mea.
Sunt tot eu, cel din trecut, Mac.
Dar sunt și eu cel de-acum.
N-am ce face dacă am crescut. Așa se întâmplă în viață și, da,
m-am schimbat, dar asta nu înseamnă că mi-e rușine cu tine.
Nicidecum.
Te iubesc.
Sunt fratele tău mai mare. Asta n-o să se schimbe niciodată.
E o nebunie curată, trebuie s-o luăm ca atare.
Dar o să ne descurcăm cumva.
Fiindcă noi avem ceva ce majoritatea oamenilor nu primesc:
o a doua șansă.
Și jur că n-o s-o irosesc neoferindu-ți viața pe care o meriți.
Vino aici!
Mă duc un pic până la budă și ne vedem la masă.
Să nu cazi în closet!
- Trebuie să mergem! - Ce cauți aici?
- Nu plec nicăieri cu tine. - N-ai de ales.
Nu plec.
Ascultă! Am găsit un mod să ne întoarcem în 1988.
- Ce? - Trebuie să plecăm diseară.
- E unica noastră șansă... - KJ, vreau să rămân aici.
Nu înțelegi. O asasină din viitor e pe urmele noastre.
Am văzut-o acasă la fratele tău și acum vine încoace.
Ce? Un 10 la știință?
Bravo! Zi-mi cum a fost la școală.
- Dl Jonas a fost dat afară. - Ce? De ce?
Scuze, dar, dacă vrei ca ei să trăiască, trebuie să plecăm acum.
Vino! Trebuie să ne grăbim.
O singură persoană?
Larry, nu le putem lăsa pe celelalte două fete aici.
Știi, ar putea fi încă în viață.
Și, te rog, să n-aud tâmpenia cu „sacrificiile războiului”.
Crezi că vreau să le pun în pericol?
Probabil c-ar fi mai în siguranță, dacă rămân aici.
Ce vrea să însemne asta?
Nu există o alegere bună. Oricum, sunt în pericol.
După ce ieșim din timpul nostru, Vechii Paznici ne pot detecta.
Și, după cum ai zis, au 12 ani.
Spune-mi că n-ai remarcat asta acum pentru prima oară.
Vorbesc serios. Ai dreptate, sunt niște copii.
Nu pot înțelege pe deplin în ce se bagă.
Sigur că nu înțeleg pe deplin,
dar au ajuns singure până aici, nu?
Și, în plus...
care-i alternativa?
- Unde naiba sunt? - N-o să ajungă la timp.
Larry spune că plierea durează doar zece minute.
La naiba!
Mama naibii!
O pliere a timpului...
A sosit momentul.
Ai văzut?
- Doamne, ele sunt! - Mac și KJ!
Te simți bine?
- Credeam că ați murit. - Doamne! Proastelor!
Suntem aproape.
Mai avem puțin. Hai la pliere.
Nu sunt mânios.
Sunt doar...
Dezamăgit.
Subtitrarea: Christine Bleotu
Redactor: Anca Tach