Promiňte.
No tak, Friedrichu, nech toho pána být.
Dlouhý den?
Čekám na dceru.
Dělají nějaké testy.
Hodně štěstí.
Neuvěřitelné.
-Prosím. -Děkuji.
Vím, že máte soukromé pojištění, paní Pötschkeová.
Můžete přijet, ale budete si muset počkat.
Haló?
Jak dlouho tam má dcera ještě bude?
-Jméno vaší dcery? -Josy.
Josephine Larenzová.
Pan Larenz? Nebyl jste objednaný.
Omlouváme se, že musíte čekat, ale vidíte, jaké to je.
Ne. Je s doktorem Grohlkem.
Je v ordinaci?
Ano, skoro hodinu.
-Ne podle mých údajů. -To není možné.
Pane Larenzi?
Pane Larenzi!
Josy?
Co to děláte?
Kde je moje dcera?
-Josy! -Pane Larenzi!
Promiňte, doktore Grohlke, říkala jsem mu, že sem nesmí...
Viděl jsem ji sem jít.
Neposlechl.
To je v pořádku.
Pane Larenzi, pokud neodejdete, budu muset zavolat policii.
Josy!
Isabell... Josy zmizela.
Isabell?
Slyšela jsi mě?
-O čem to mluvíš? -Je pryč!
Josy zmizela! Jsem u doktora a nevím, kde je!
Nevím, kde je!
Josy!
Jste v pořádku?
Viděl jste mou dceru? Takhle vysoká. Dlouhé blond vlasy.
Moje dcera, je jí 13...
-Blond vlasy, takhle vysoká. Josephine. -Je mi líto.
Josy!
SEBASTIAN FITZEK: TERAPIE
-Pane Rieggere. -Nějaké známky únosu?
-Kdy jste ji viděl naposledy? -Pane Rieggere.
Ustupte, prosím.
Všichni ustupte.
Jste na soukromém pozemku.
Hej.
Viktore, tisk očekává prohlášení.
Nemůžu.
Pokud jim nic nedáme, dav tam venku se jen zvětší.
Udělej to ty.
Nechtějí právníka. Chtějí slyšet tebe.
Udělám to já.
Co řekneš?
Co myslíš?
Že je Josy naživu.
Že se v pořádku vrátí domů.
Pane Rieggere, nějaký komentář od vašeho klienta?
-Máte nějaké informace? -Nějaká vodítka?
Kde je paní Larenzová?
BEZE STOPY
Pojď sem.
Sindibáde...
Jsi hodný hoch.
Vždycky jsem si říkal, proč lidi na ostrov jezdí v tuhle roční dobu.
Kromě vás v Parkumu nebude jediný turista.
To mi vyhovuje.
-Díky, že jste mi dělal společnost. -Díky za svezení.
O DVA ROKY POZDĚJI KDE JE JOSY?
To není pro tebe, Sindibáde.
DOBROU CHUŤ - H.
Halberstaedt.
Tak pojď dovnitř.
Co to...
To nic, Sindibáde.
Jen myši nebo krysy.
Klid.
Uděláme si pohodlí.
-Jak bylo ve škole? -Úžasně.
Jen projevujeme zájem, nic víc.
Hodně štěstí, Viktore! Já to zkouším každý den.
No, nejdřív jsme měli němčinu,
pak děják, přestávku, tělocvik...
Chápu.
Chci náušnice.
Jak staromódní.
Proč ne piercing obočí?
Líbí se mi kroužky v nose. Tvoje matka mívala takhle velký.
Nevěř mu.
Dobře, tak takhle.
Myslím to vážně.
Je ti 13.
Není jí 13. Je jí sedm.
Sedm a půl, maximálně osm.
Tati, je mi 13.
Jediná ve třídě nenosím náušnice.
Sindibáde...
Běž odsud!
Není to snadný úkol,
jmenovat nástupce někoho jako profesor Merkt,
kdo nejen založil a vedl psychiatrické oddělení na naší klinice
téměř tři desetiletí, ale také jej významně ovlivnil.
Takže je o to důležitější, aby se jeho nástupci,
který je mimochodem volbou profesora Merkta,
dostalo veškeré podpory, jakou od nás bude potřebovat.
Doktore Rothe, můžete si být jistý, že všichni stojíme za vámi.
Rád bych vás srdečně přivítal.
No, já...
nic jsem si nepřipravil.
Dnes jsem to nečekal.
Čeká nás spousta práce.
-Ano. -Těším se na tuto výzvu.
Na nástupce!
Bylo by to hezké.
Nebyl jsem „jasně upřednostňovaným kandidátem“ našeho šéfa.
Bývalého.
Pozor, jde sem.
Dobrý den, doktore Rothe. Ines Mergentheimerová, vaše nová asistentka.
Já vím.
Ines je náš anděl už skoro 30 let.
Nevím, co bychom si bez ní počali.
A vy jste?
Frieder Jeschke. Pracuji ve vašem oddělení.
Ovšem.
Mám tady seznam...
Vrátím se do práce.
Od této chvíle se o tyto případy postarám osobně.
Vědí to kolegové?
Postarejte se o to.
ŽÁDOST O KONZULTACI
DVA ROKY POTÉ
TRAGICKÉ ZMIZENÍ
NĚKTERÉ OSOBNÍ OTÁZKY...
Všechno bude v pořádku.
Musíme zůstat v klidu a bude to v pořádku.
Josy?
Josy!
Cítím se mnohem lépe.
-Nemůžeme jet prostě domů? -Rozhodně ne.
Jedeme k doktorovi.
Josy, pojď.
Ahoj.
Věř mi.
-Larenz. Volal jsem. -Ovšem.
Chceš náušnice, viď?
-Ano. -Tak jsem taky začala.
Tak pojďte!
Hej.
Posaď se.
Dobře...
Co kdybych si také nechal propíchnout ucho?
Uvidíš, že to není tak hrozné.
Bude to studit.
-Viktore! -Vypadá to horší, než to je.
Nebolí to.
Skoro.
Tak, teď ty.
Chci o tom popřemýšlet.
-Určitě? -Ano.
NA VÝROČÍ ZMIZENÍ...
...VAŠÍ DCERY
JAK JSTE SE CÍTIL PO JEJÍM ZMIZENÍ?
Zůstaň.
Promiňte, že vás obtěžuji. Jste Viktor Larenz?
A vy jste?
Anna Spiegelová.
Potřebuji jen pár minut vašeho času.
Nedávám rozhovory.
O rozhovor nejde.
Necítím se moc dobře.
Psychicky.
Já už neléčím.
Váš právník mi řekl, že jste jediný, kdo mi může pomoci.
Poslal vás sem pan Riegger?
Vážně potřebuji pomoc.
Je mi líto.
Pane Larenzi, prosím. Musíte...
Haló?
Haló!
PROFESORU MERKTOVI K 60. NAROZENINÁM
Dr. Jeschke, nevím, jestli...
Musím s ním hned mluvit.
Proč mi berete dva pacienty?
Jsou to vaši pacienti? To se omlouvám.
Předpokládal jsem, že jsou psychiatrického oddělení.
A já jsem jeho ředitel.
-To je slovíčkaření. -Jsou to fakta. Paní Mergentheimerová?
Promiňte.
Zapomněl jsem na schůzku s panem Jeschkem?
Omlouvám se. Profesor Merkt měl své dveře vždy otevřené.
Vím, že nové koště dobře mete. Ale tohle je příliš.
Nové koště by nebylo potřeba, kdyby tu nebyla špína.
Rád bych věděl, co s těmi pacienty plánujete udělat.
Jsem svým kolegům kdykoli k dispozici, pokud mají nějaké otázky.
Když si domluví schůzku.
To můžete někam uklidit.
Musím si jít sbalit kancelář.
Co to děláte?
Vařím čaj.
Cítíte se lépe?
Ano.
Je milé, že jste se o mě postaral.
Měl jsem vás snad nechat venku?
Chci, abyste odešla.
Dejte mi 15 minut.
Jsem spisovatelka.
Píšu hlavně knížky pro mládež.
Možná jste o mně slyšel.
Mé knihy jsou populární převážně v zahraničí.
Japonsko je můj hlavní trh.
Celou věčnost jsem ale nic nevydala.
Jak dlouho?
Dva roky.
Víte, pane Larenzi, ve 13 letech mi diagnostikovali schizofrenii.
Léčila jsem se roky, ale nepomohlo to.
Nepomohly léky ani terapie.
Nic.
Moje dětství bylo tedy peklo.
A ani se to nezlepšilo.
Jak se vaše schizofrenie projevila?
Dlouho jsem měla jako malá jen jednoho kamaráda, Terryho.
Jednoho dne ho můj táta vzal na procházku,
měl infarkt a zemřel.
Matka se mi to snažila říct co nejopatrněji, ale...
Jak by mohla?
Jako by se mi zatemnil celý svět.
Za jeho smrt jsem vinila Terryho.
Kdyby Terry neexistoval, můj otec by byl naživu.
Táhni odsud!
Pojď, Terry.
Pojď sem.
Abych ho zabila, musela jsem ho praštit několikrát.
Mlátila jsem ho tím kladivem, dokud se nepřestal hýbat.
Vzpomínáte si na své myšlenky?
Nemůžu. Protože se to nikdy nestalo.
Terry nikdy neexistoval. Představovala jsem si ho.
Přesto jsem se tím roky trápila.
Jako pes, dalo by se říct.
Předpokládám, že to nebyl jediný incident.
Ne, to byl jen začátek.
Měla jsem kamarádku. Její rodiče byli velmi bohatí.
Slavila narozeniny v hotelu Charlottenburg.
Když jsem se vracela ze záchodu, viděla jsem na recepci Julii.
Julia je vaše bohatá kamarádka?
Ne, je to postava z jedné z mých povídek.
Co se stalo?
Zaměstnanec hotelu řekl: „Je mi líto.“
„Nemůžu najít rezervaci s vaším jménem.“
A Julia řekla: „Můžete se podívat znovu?“
Ovšem.
Vypadala přesně, jak jsem ji popsala.
Řekla přesně, co jsem napsala.
Nic.
„To je velká škoda.“
„Ubytovat se tady bylo velmi důležité.“
Byl cítit střelný prach a olej na zbraně.
Nebylo to nepříjemné.
Občas mám pocit, že to zase cítím.
Slečno Spiegelová, vážně nevím, co ode mě chcete.
Vaše příznaky jsou klasické pro schizofrenii.
Může vás léčit jakýkoli psychiatr.
Není třeba jezdit na ostrov a snažit se mě přimět znovu praktikovat.
Nechci jen tak někoho. Chci vás.
Proč?
Potřebuji někoho, kdo chápe mou bolest.
Proč myslíte, že to jsem já?
Můj poslední příběh je o někom, kdo mi byl velmi blízký.
Koho jsem ztratila.
Kdo jiný než vy by to pochopil?
Po ztrátě vaší dcery.
A ven.
Vypadněte. Hned.
Už se nevracejte.
Nikdy.
Děláte chybu, pane Larenzi.
-Tak vítejte. -Děkuji.
Moje žena, Isabell.
-To je moje žena. -Marte.
-Je mi potěšením. -Děkuji.
A moje dcera Mila.
Dobrej bejvák. Co to stojí?
Milo!
Ráda vás poznávám. Jsme vám velmi vděční.
Prosím vás. Rádi vás tu máme.
To je Josy, naše radost a pýcha.
Malý dárek pro vás.
To muselo stát spoustu peněz. To nebylo nutné.
Po všem, co jste pro mě udělal...
Tak pojďte dál.
To je můj právník a nejlepší přítel Wolfgang Riegger. Jeho žena Monika.
Pan a paní Rothovi.
-Dobrý den. Těší nás. -Nápodobně.
-Zdravím vás. -Dobrý večer.
Byli jsme spolu na internátě. Beze mě by nepřežil.
Vážně?
Nechcete jít nahoru do tvého pokoje?
Jsi ve stejném ročníku jako já.
Jo?
Kolik ti vlastně je? Osm?
Je mi třináct.
Můžu kouřit?
To by se mým rodičům asi nelíbilo.
A když otevřu okno?
Ne.
Bolelo to?
Co?
-Propíchnutí uší. -Kdepak.
Tak co budeme dělat?
Teda... kromě hraní s plyšáky.
S čím si hraješ ty?
Znáš BTS?
K-pop?
Nic?
Pojď sem.
No tak. Vstávej.
Něco slavíte?
Právě naopak.
Jen se připravuji. Blíží se bouře.
Vážně? Jak dlouho potrvá?
Nikdo neví. Počasí je vrtkavé.
Také doporučuji, abyste se zásobil. Může to chvíli trvat.
Pachatel své oběti unášel z parkovišť u potravin.
Dával je do kufru auta a odvážel do svého domu u lesa.
Nejbližší soused byl 15 minut daleko.
Nikdo by to místo nenašel.
Nikdo by neuhodl, co se tam stalo.
Když jsem otevřel skryté dveře,
viděl jsem dřevěné schodiště sestupující dolů do tmy.
Panebože.
To bylo špatné načasování.
Ležela přede mnou rozřezaná na kusy...
„Beze stopy.“
„Sto nejzáhadnějších zmizení 21. století.“
-Jak jste daleko? -Osmdesát sedm.
Tělo manželky právě našli ve sklepě.
Rozsekané na kusy.
Hledám rýži.
Došla. Přijel se zásobit celý ostrov.
Blíží se bouře.
Ale myslím, že máme těstoviny.
Je to zvláštní náhoda.
Včera vás tu hledala jedna žena.
Mě?
Jste přece Viktor Larenz.
Případ 58.
Něco přes dvacet, nevypadala jako místní?
Anna Spiegelová.
Chvíli jsem s ní mluvila.
V tuhle roční dobu tu není moc co dělat.
Co slečna Spiegelová říkala?
Nebyla upovídaná.
Chtěla vědět, jak vás najít.
A koupila si kladivo.
Kladivo?
Říkala na co?
Na co lidi potřebují kladivo?
Přišla sem v podpatcích, v dešti.
Jestli se jí chcete zeptat, bydlí vedle v Ankerhofu.
Ukažte se, nebo na vás pustím psa!
Sindibáde.
Sindibáde!
Chutnal ti ten zajíc?
Měl jsi někdy bažanta s jalovcovou omáčkou?
Vynikající.
-Halberstaedte. -Co je to s tebou?
-Tady můj kámoš vypadá živější. -Já jen...
Všechno je v pořádku.
Pojď.
Povíš mi o tom nad skleničkou něčeho silného.
Nebo celou lahví.
Nebo tak.
Sindibáde!
Poslal tě páníček za starostou, Sindibáde?
Nějak se sem musela dostat.
O to nejde.
Byla tady dřív než já.
Rozhodnutí, že jsem pojedu, bylo spontánní.
Tak jí někdo spontánně řekl,
že sem plánuješ jet.
Tvrdila, že jí to řekl můj právník.
Vidíš?
V obchodě si koupila kladivo.
Musíš mě představit.
Hledám ženu, co ráda kutí.
Takové už nenajdeš.
Kutilství ji nezajímá.
Tak proč koupila kladivo? K čemu? Aby ti rozbila lebku?
Když to řekneš takhle...
Moje stará dobrá lednice.
Vždy se ozve, když je potřeba. Chceš pivo na zapití?
-Ty tady máš lednici? -Ty ne?
Pivo mám rád ledové.
A vždy po ruce.
Tak.
Teď mi řekni, co tě trápí doopravdy.
Za pár dní to budou dva roky, co Josy zmizela.
Tak jsi přijel sem na Parkum, abys strčil hlavu do písku?
Jsou věci,
které tě časem doženou
a srazí tě dvojnásobnou silou.
Je lepší se jim postavit rovnou.
JAK JSTE SE PO TÉ TRAGÉDII CÍTIL?
Dovolali jste se do hlasové schránky Wolfganga Rieggera.
Zanechte prosím vzkaz.
To jsem já. Volám, protože se tady objevila jedna žena, Anna Spiegelová.
Prý jsi mě doporučil a řekl jí, že jsem na Parkumu.
Můžeš mi zavolat zpátky?
ANNA SPIEGELOVÁ
ŽÁDNÉ VÝSLEDKY NENALEZENY
JULIA SEBEVRAŽDA
SEBEVRAŽDA NA RECEPCI
ŠOKUJÍCÍ SEBEVRAŽDA
V LUXUSNÍM HOTELU
Co ode mě chceš?
-Jsme zpátky. -Típni to. Jdou sem.
-Josy! -Josy?
Mám tě na seznamu přátel Spotify.
Super. Můžeme poslouchat společně.
Tak zatím.
Ahoj.
Co se ti stalo s ušima?
Nechala jsem si je propíchnout.
-Kdo ti to dělal? -Já. Zavíracím špendlíkem.
Zbláznila ses?
V salónu nemáš odvahu, a na špendlík ano?
Hned se vrať!
Proč z toho děláte vědu?
Ahoj.
Ještě to bolí?
Pálí to. Ale ne moc.
Můžu se podívat? Nerad bych, aby se ti to zanítilo.
Proč jsi mi to neřekla?
Proč bych měla? Souhlasili jste.
Ne zavíracím špendlíkem.
Neudělala jsem nic špatného.
Víš... Tajit něco je jako lhát.
Máma je jen zklamaná. Pojď sem.
Uzavřeme dohodu.
Jakou?
Že si budeme říkat pravdu.
Je to posvátný a závazný pakt.
-Dobře. -Dobře.
Holčičí přísaha.
JAK JSTE SE PO TÉ TRAGÉDII CÍTIL?
Byl jsem mrtvý.
Pořád jsem dýchal, ale už jsem neexistoval.
V den, kdy Josy zmizela, jsem zemřel.
Možná je vážně čas se věcem postavit čelem.
Co říkáš, starý příteli?
Volala jsem na vás.
Proč jste přišla?
Bez vás to nedokážu.
Dejte mi poslední šanci. Pak zmizím.
Slibuju.
Prosím.
Pane, máme to dát všechno do skladu, nebo si chcete něco nechat?
-Všechno odvezte. -Slyšeli jste, hoši.
-Zdravím, sousede. -Doktor Grohlke.
Nejdřív se vám chci omluvit, že jsem lhala.
Pan Riegger neví, že jsem tady.
Obhajoval mě v soudním řízení
a řekl mi, že jste nejlepší terapeut, kterého zná.
To se pro mě stalo posedlostí.
Myslela jsem, že mi můžete pomoct jen vy.
Myslím, že mám obsesivní osobnost.
-Jak jste mě našla? -Nebylo to těžké.
Četla jsem starý rozhovor v Moderní psychiatrii.
Psali tam, že tady máte dům, kam jezdíte odpočívat, když...
je toho na vás moc.
-To bylo před pěti nebo šesti lety. -Ano.
Říkala jsem si, že za pokus to stojí. Je na to vhodný čas.
Hezký prostor.
Myslíte?
Ano, vždycky jsem si to myslel.
Ale nikdy bych neřekl,
že zrovna vy půjdete zpátky na kliniku.
Spousta skladovacího prostoru.
Prosím?
Hodně místa.
Ano, vím, jak to myslíte.
Načasování je perfektní.
-Moje klinika praská ve švech. -Musím jít.
Prostě jste sem přijela a zeptala se na mě v obchodě?
Jakém obchodě?
V tom u vašeho hotelu.
V tom. Tam jsem ještě nebyla.
Týden jsem v Ankerhofu.
Není pětihvězdičkový, ale minibar je plný.
Dokonce mají čokoládu.
Sindibáde!
Promiňte, asi je tam myš.
Nepřijela jste mi něco říct?
Chtěla jsem vám vyprávět příběh, který jsem napsala před blázincem.
Sindibáde!
-Byla jste v psychiatrické léčebně? -Ano, zhroutila jsem se.
Příběh je o holčičce, která trpí neznámou nemocí.
Jednoho dne zmizí.
Beze stopy.
Z kliniky lékaře v Charlottenburgu.
Ani jeden z nás nemůže s tím, co se stalo, nic dělat.
To bylo ve všech novinách v Německu. Vědí o tom všichni!
Sindibáde!
Nechtěla jsem vás rozrušit.
Hej.
Já vím. To nic.
Jsou to jen krysy.
Slečno Spiegelová?
Slečno Spiegelová! Vraťte se!
Slečno Spiegelová!
Anno!
Překlad titulků: Ludmila Vodičková
Kreativní dohled Tereza Němcová