‫סליחה.‬
‫בוא, פרידריך, תעזוב את האדון.‬
‫יום ארוך?‬
‫אני מחכה לבת שלי.‬
‫לא יודעים מה יש לה. היא בבדיקות.‬
‫כל טוב לך.‬
‫לא ייאמן.‬
‫- בבקשה. - תודה רבה.‬
‫ידוע לי שיש לך ביטוח פרטי, גברת פוצ'קה.‬
‫את יכולה לבוא, אבל תצטרכי לחכות עד שהרופא יקבל אותך.‬
‫הלו?‬
‫רציתי לשאול מתי הבת שלי תסיים.‬
‫- מה שמה? - ג'וזי.‬
‫ג'וזפינה לארנץ.‬
‫מר לארנץ? לא קבעת תור.‬
‫סליחה שנאלצת לחכות, אבל אתה רואה מה הולך פה.‬
‫לא, היא אצל ד"ר גרולקה עכשיו.‬
‫היא בחדר הטיפולים?‬
‫כן, כבר כמעט שעה.‬
‫- אצלי זה לא מופיע. - זה לא יכול להיות.‬
‫מר לארנץ?‬
‫מר לארנץ!‬
‫ג'וזי?‬
‫מה אתה עושה?‬
‫איפה הבת שלי?‬
‫- ג'וזי! - מר לארנץ!‬
‫סליחה, ד"ר גרולקה, אמרתי למר לארנץ שהוא לא יכול להיכנס...‬
‫ראיתי אותה נכנסת הנה.‬
‫הוא התעלם ממני.‬
‫זה בסדר.‬
‫מר לארנץ, אם לא תצא מייד, איאלץ להתקשר למשטרה.‬
‫ג'וזי!‬
‫איזבל... ג'וזי נעלמה.‬
‫איזבל?‬
‫שמעת אותי?‬
‫- על מה אתה מדבר? - היא נעלמה!‬
‫ג'וזי נעלמה! אני במרפאה ואני לא יודע איפה היא!‬
‫אני לא יודע איפה היא!‬
‫ג'וזי!‬
‫אתה בסדר?‬
‫ראית את הבת שלי? גובה כזה. שיער בלונדיני.‬
‫הבת שלי, היא בת 13...‬
‫- שיער בלונדיני, בגובה כזה. ג'וזפינה. - צר לי.‬
‫ג'וזי!‬
‫המטפל על-פי סבסטיאן פיצק‬
‫- מר ריגר. - יכול להיות שמדובר בחטיפה?‬
‫- מתי ג'וזי לארנץ נראתה לאחרונה? - מר ריגר.‬
‫נא להתרחק.‬
‫תתרחקו בבקשה.‬
‫זה שטח פרטי.‬
‫היי.‬
‫ויקטור, הכתבים מצפים להודעה לתקשורת.‬
‫אני לא יכול.‬
‫אם לא נמסור להם מידע, ההתקהלות בחוץ רק תגדל.‬
‫תעשה את זה אתה.‬
‫לא אכפת להם מהעו"ד, הם רוצים לשמוע אותך.‬
‫אני אעשה את זה.‬
‫מה תגידי?‬
‫מה נראה לך?‬
‫שג'וזי חיה.‬
‫שהיא תחזור הביתה בריאה ושלמה.‬
‫מר ריגר, מרשך רוצה לומר משהו?‬
‫- יש מידע חדש? - קצה חוט לגבי ג'וזי?‬
‫איפה מר לארנץ?‬
‫ללא עקבות‬
‫בוא הנה.‬
‫סינבד.‬
‫אתה כלב טוב.‬
‫תמיד שאלתי את עצמי למה אנשים באים לאי בעונה הזו.‬
‫נראה שתהיה התייר היחיד בפארקום.‬
‫אין לי בעיה עם זה.‬
‫פארקום‬
‫- תודה על החברה. - תודה שלקחת אותי.‬
‫חלפו שנתיים, איפה ג'וזי?‬
‫זה לא בשבילך, סינבד.‬
‫בתיאבון, ה'.‬
‫הלברשטאט.‬
‫בוא, תיכנס.‬
‫מה לעזאזל...‬
‫היי. זה בסדר, סינבד.‬
‫אלו רק עכברים או חולדות.‬
‫תירגע.‬
‫בוא, נגרום לעצמנו להרגיש בנוח.‬
‫- איך היה היום בבית הספר? - מדהים.‬
‫רק ניסינו להתעניין, זה הכול.‬
‫בהצלחה, ויקטור! אני מנסה כל יום.‬
‫קודם היה לי שיעור שפה,‬
‫ואז היסטוריה, אז הפסקה וחינוך גופני...‬
‫הבנתי.‬
‫אני רוצה עגילים.‬
‫זה מיושן.‬
‫למה לא פירסינג בגבה?‬
‫נזם באף זה יפה. לאימא שלך היה נזם בגודל כזה.‬
‫אל תאמיני לאבא.‬
‫טוב, אז בגודל כזה.‬
‫אני רצינית.‬
‫את בת 13.‬
‫היא לא בת 13. היא בת שבע.‬
‫שבע וחצי, שמונה לכל היותר.‬
‫אבא, אני בת 13.‬
‫אני היחידה בכיתה שלא עונדת עגילים.‬
‫סינבד...‬
‫תתרחק משם! לך!‬
‫כראש המוסד הזה, זו לא הייתה משימה פשוטה עבורי‬
‫למנות מחליף לפרופסור מרקט,‬
‫שלא זו בלבד שייסד את המחלקה הפסיכיאטרית וניהל אותה‬
‫במשך 30 שנה כמעט, אלא גם עיצב את דמותה.‬
‫כך שחשוב עוד יותר שיורשו בתפקיד,‬
‫שדרך אגב, היה המועמד המועדף על פרופסור מרקט,‬
‫יקבל מאיתנו את כל התמיכה שיזדקק לה.‬
‫ד"ר רות, דע לך שכולנו איתך.‬
‫ברוך בואך.‬
‫כן, אני...‬
‫לא ממש הכנתי נאום.‬
‫לא ציפיתי לזה היום.‬
‫יש לנו הרבה עבודה.‬
‫- כן. - אני מצפה לאתגר הזה.‬
‫לחיי המחליף!‬
‫זה יכול היה להיות נחמד.‬
‫לא הייתי המועמד המועדף על הבוס האהוב שלנו.‬
‫הבוס לשעבר.‬
‫שים לב, הוא בא.‬
‫שלום, ד"ר רות. אינז מרגנטהיימר, העוזרת החדשה שלך.‬
‫אני יודע.‬
‫אינז היא המלאך שלנו כבר כמעט 30 שנה.‬
‫לא היינו מסתדרים בלעדיה.‬
‫ומי אתה?‬
‫פרידר ישקה. אני עובד במחלקה שלך.‬
‫כן.‬
‫יש לי פה רשימה...‬
‫אחזור לעבודה.‬
‫מרגע זה, אטפל אישית במקרים האלו.‬
‫עמיתיך מודעים לזה?‬
‫טפלי בזה.‬
‫בקשה לריאיון‬
‫אחרי שנתיים‬
‫היעלמות טרגית‬
‫כמה שאלות אישיות...‬
‫הכול יהיה בסדר.‬
‫אם נישאר רגועים, הכול יהיה בסדר.‬
‫ג'וזי?‬
‫ג'וזי!‬
‫אני מרגישה יותר טוב.‬
‫- אולי פשוט נחזור הביתה? - ממש לא.‬
‫אנחנו הולכים לרופא.‬
‫ג'וזי, בואי.‬
‫היי.‬
‫תסמכי עליי.‬
‫- לארנץ. דיברנו בטלפון. - נכון.‬
‫אז את רוצה חורים באוזניים?‬
‫- כן. - גם אני התחלתי ככה.‬
‫אז בואו נלך.‬
‫היי.‬
‫שבי.‬
‫אוקיי...‬
‫תגידי, מה אם גם אני אעשה חור באוזן?‬
‫אז תראי שזה לא כל כך נורא.‬
‫זה יהיה קר.‬
‫- ויקטור. - זה נראה גרוע יותר ממה שזה.‬
‫זה לא כואב.‬
‫טיפה, אולי.‬
‫טוב, עכשיו תורך.‬
‫אני רוצה לחשוב על זה.‬
‫- את בטוחה? - כן.‬
‫ביום השנה להיעלמותה...‬
‫של בתך‬
‫איך הרגשת מייד לאחר האסון?‬
‫לא לזוז.‬
‫סליחה על ההפרעה. אתה ויקטור לארנץ?‬
‫מי את?‬
‫שמי אנה שפיגל.‬
‫אני צריכה רק כמה דקות.‬
‫אני לא מתראיין.‬
‫לא באתי לראיין אותך.‬
‫מצבי לא טוב.‬
‫מבחינה נפשית.‬
‫אני כבר לא מטפל.‬
‫עורך הדין שלך אמר שאם מישהו יוכל לעזור, זה אתה.‬
‫מר ריגר שלח אותך לכאן?‬
‫אני ממש צריכה עזרה.‬
‫אני מצטער.‬
‫מר לארנץ, בבקשה. אתה מוכרח...‬
‫הלו?‬
‫הלו!‬
‫לפרופסור מרקט ביום הולדתו ה-60‬
‫ד"ר ישקה, אני לא יודעת אם...‬
‫אני צריך לדבר איתו עכשיו.‬
‫למה אתה לוקח שניים מהמטופלים שלי?‬
‫הם המטופלים שלך? טעות שלי.‬
‫חשבתי שהם מטופלים של המחלקה הפסיכיאטרית.‬
‫ואני מנהל המחלקה.‬
‫- אלו פרטים טכניים. - אלו העובדות. גברת מרגנטהיימר?‬
‫סלח לי.‬
‫שכחתי את הפגישה עם מר ישקה?‬
‫אני מצטערת. דלתו של פרופסור מרקט תמיד הייתה פתוחה.‬
‫אני יודע שמטאטא חדש מטאטא היטב, אבל זה מוגזם.‬
‫לולא הלכלוך, לא היה צורך במטאטא.‬
‫אני רוצה לדעת מה התוכניות שלך לגבי המטופלים האלו.‬
‫ואני תמיד מוכן לענות על שאלות של עמיתיי.‬
‫אם קבעו פגישה.‬
‫אפשר להחזיר את זה למקום.‬
‫ועכשיו אני צריך ללכת לארוז במשרד הקודם.‬
‫מה את עושה?‬
‫מכינה תה.‬
‫התאוששת?‬
‫כן.‬
‫יפה מצידך שטיפלת בי.‬
‫הייתי אמור להשאיר אותך בחוץ?‬
‫אני רוצה שתלכי עכשיו.‬
‫תן לי רק 15 דקות.‬
‫אני סופרת.‬
‫אני כותבת בעיקר ספרי ילדים.‬
‫אולי שמעת עליי.‬
‫הספרים שלי מצליחים בעיקר בחו"ל.‬
‫בעיקר ביפן.‬
‫על אף שעבר המון זמן מאז שהוצאתי ספר.‬
‫כמה זמן?‬
‫שנתיים.‬
‫אתה מבין, מר לארנץ, כשהייתי בת 13, אובחנתי כחולת סכיזופרניה.‬
‫הייתי שנים בטיפול, אבל זה לא עזר.‬
‫שום תרופה או טיפול לא עזרו לי.‬
‫כלום.‬
‫אז הילדות שלי הייתה גיהינום.‬
‫המצב גם לא השתפר.‬
‫במה התבטאה המחלה?‬
‫כילדה, במשך שנים היה לי רק חבר אחד, טרי.‬
‫יום אחד אבא שלי לקח אותו לטיול,‬
‫עבר התקף לב ומת.‬
‫אימא שלי ניסתה לספר לי בעדינות רבה ככל האפשר, אבל...‬
‫מה היא יכלה לעשות?‬
‫הרגשתי שהעולם שלי החשיך כולו.‬
‫האשמתי את טרי במותו.‬
‫לולא טרי, אבא שלי עדיין היה בחיים.‬
‫לך מפה!‬
‫בוא, טרי.‬
‫בוא.‬
‫הייתי צריכה להכות אותו כמה פעמים עד שמת.‬
‫הכיתי אותו בפטיש עד שהפסיק לזוז.‬
‫את זוכרת מה חשבת?‬
‫לא. כי זה מעולם לא קרה.‬
‫טרי מעולם לא היה קיים. דמיינתי אותו.‬
‫ליקקתי את הפצעים במשך שנים.‬
‫כמו כלב, אפשר לומר.‬
‫אני מניח שזו לא הייתה התקרית היחידה, נכון?‬
‫לא, זו הייתה רק ההתחלה.‬
‫הייתה לי חברה. ההורים שלה היו עשירים מאוד.‬
‫היא חגגה את יום הולדתה במלון שרלוטנבורג.‬
‫הלכתי לשירותים וכשחזרתי ראיתי את יוליה בקבלה.‬
‫יוליה זו החברה העשירה שלך?‬
‫לא, יוליה היא דמות מאחד הסיפורים הקצרים הראשונים שלי.‬
‫מה קרה?‬
‫הפקיד אמר, "אני מצטער.‬
‫"אני לא מוצא הזמנה על שמך."‬
‫ויוליה ענתה, "תוכל לבדוק שוב?"‬
‫כמובן.‬
‫היא נראתה בדיוק כמו שתיארתי אותה.‬
‫היא אמרה בדיוק את מה שכתבתי.‬
‫שום דבר.‬
‫"חבל מאוד.‬
‫"היה חשוב שאשהה פה."‬
‫הריח היה של אבק שריפה ושל שמן רובים.‬
‫דווקא ריח טוב.‬
‫לפעמים אני מדמיינת שאני עדיין מריחה אותו.‬
‫גברת שפיגל, אין לי מושג מה את רוצה ממני.‬
‫אלו תסמינים קלאסיים של סכיזופרניה.‬
‫כל פסיכיאטר יכול לטפל בך.‬
‫מיותר לבוא לאי הזה כדי לשכנע אותי להתחיל לטפל שוב.‬
‫אני לא רוצה אף אחד אחר. רק אותך.‬
‫למה?‬
‫אני צריכה מישהו שיזדהה עם הכאב שלי.‬
‫למה נראה לך שאוכל להזדהות?‬
‫הסיפור האחרון שלי הוא על אדם שהיה קרוב אליי מאוד.‬
‫אדם שאיבדתי.‬
‫מי עוד יכול להזדהות עם זה?‬
‫אחרי אובדן הבת שלך.‬
‫החוצה.‬
‫לכי מפה. עכשיו.‬
‫אל תחזרי לעולם.‬
‫אף פעם.‬
‫אתה עושה טעות, ד"ר לארנץ.‬
‫- ברוכים הבאים. - תודה רבה.‬
‫אשתי, איזבל.‬
‫- זאת אשתי. - מרטה.‬
‫- נעים מאוד. - תודה רבה.‬
‫והבת שלי, מילה.‬
‫בית יפה. כמה עולה מקום כזה?‬
‫מילה!‬
‫שמחתי להכיר. אנחנו אסירי תודה.‬
‫בבקשה. טוב שבאתם.‬
‫זו ג'וזי, בתנו האהובה.‬
‫מתנה קטנה בשבילך, מר לארנץ.‬
‫זה בטח עלה הון. לא היית צריך.‬
‫אחרי כל מה שעשית בשבילי...‬
‫בואו תיכנסו.‬
‫זה עורך הדין שלי וחברי הטוב ביותר, וולפגנג ריגר. אשתו מוניקה.‬
‫הזוג רות.‬
‫- שלום. נעים מאוד. - נעים מאוד.‬
‫- שלום. - ערב טוב.‬
‫ויקטור ואני היינו יחד בפנימייה. הוא לא היה שורד בלעדיי.‬
‫באמת?‬
‫אתן לא רוצות לעלות לחדר שלך?‬
‫אנחנו באותה שכבה.‬
‫כן?‬
‫בת כמה את? שמונה?‬
‫אני בת 13.‬
‫אפשר לעשן?‬
‫זה לא ימצא חן בעיני ההורים שלי.‬
‫ואם אפתח את החלון?‬
‫לא.‬
‫זה כאב?‬
‫מה כאב?‬
‫- החורים באוזניים. - בכלל לא.‬
‫אז מה נעשה?‬
‫זאת אומרת... חוץ מלשחק בבובות.‬
‫במה את משחקת?‬
‫את מכירה את "ביטיאס"?‬
‫קיי-פופ?‬
‫לא?‬
‫בואי הנה.‬
‫בואי, קומי.‬
‫סקיפר, אתה חוגג משהו?‬
‫להפך.‬
‫אני מתכונן. עומדת לפרוץ סערה.‬
‫באמת? כמה זמן היא תימשך?‬
‫אין לדעת. מזג האוויר הפכפך.‬
‫אני מציע גם לך להצטייד. היא עלולה להימשך זמן מה.‬
‫מינימרקט פארקום‬
‫הפושע חטף את קורבנותיו במגרשי חנייה של סופרמרקטים,‬
‫הכניס אותם לתא המטען ולקח אותם לביתו הסמוך ליער.‬
‫השכן הקרוב ביותר היה במרחק 15 דקות.‬
‫איש לעולם לא ימצא את המקום הזה.‬
‫איש לעולם לא ינחש מה קרה שם.‬
‫כשפתחתי את דלת הסתרים,‬
‫ראיתי מדרגות יורדות לתוך האפלה.‬
‫אלוהים.‬
‫זה באמת היה ברגע הכי לא מתאים.‬
‫היא שכבה שם מולי, חתוכה לפיסות...‬
‫"ללא עקבות."‬
‫"מאה מקרי ההיעלמות המסתוריים ביותר במאה ה-21."‬
‫- לאן הגעת? - למספר 87.‬
‫הוא כרגע מצא את גופת הרעיה במרתף.‬
‫בחתיכות.‬
‫אני מחפש אורז.‬
‫נגמר. כל תושבי האי כבר היו כאן והצטיידו.‬
‫עומדת לפרוץ סערה.‬
‫אבל נראה לי שנשארה לנו פסטה.‬
‫זה צירוף מקרים מוזר.‬
‫מישהי שאלה עליך אתמול.‬
‫עליי?‬
‫אתה ויקטור לארנץ, נכון?‬
‫מקרה 58.‬
‫האישה הזו הייתה בשנות ה-20 לחייה ונראתה לא שייכת?‬
‫אנה שפיגל.‬
‫דיברתי איתה קצת.‬
‫אין פה מה לעשות בעונה הזו.‬
‫ומה גברת שפיגל אמרה?‬
‫היא לא כל כך דיברה.‬
‫היא רצתה לדעת איפה אתה נמצא.‬
‫והיא קנתה פטיש.‬
‫פטיש?‬
‫היא אמרה לאיזו מטרה?‬
‫לאיזו מטרה משתמשים בפטיש?‬
‫זאת אומרת, היא באה הנה בנעלי עקב, בגשם.‬
‫אם אתה רוצה לשאול אותה, היא שוהה במלון "אנקרהוף" השכן.‬
‫מלון אנקרהוף‬
‫צא משם או שאשסה בך את הכלב!‬
‫סינבד.‬
‫סינבד!‬
‫נו, הארנב היה טעים?‬
‫טעמת פעם פסיון ברוטב ערער?‬
‫מצוין, בחיי.‬
‫- הלברשטאט. - מה עובר עליך?‬
‫- החבר שלי כאן נראה חי יותר ממך. - פשוט...‬
‫הכול בסדר.‬
‫בוא.‬
‫ספר לי על זה על כוסית או שתיים.‬
‫או בקבוק שלם.‬
‫או בקבוק.‬
‫היי, סינבד!‬
‫הוא רצה שתרדוף אחרי ראש העיר, סינבד?‬
‫טרי‬
‫היא הייתה צריכה להגיע הנה איכשהו.‬
‫זה לא העניין.‬
‫היא הייתה כאן לפניי.‬
‫החלטתי באופן ספונטני לבוא הנה.‬
‫ואז מישהו סיפר לה באופן ספונטני‬
‫שאתה מתכנן לבוא לאי.‬
‫היא טענה שעורך הדין שלי סיפר לה.‬
‫רואה?‬
‫היא קנתה פטיש במכולת.‬
‫אתה חייב להכיר לי אותה.‬
‫אני מחפש אישה שאוהבת לשפץ.‬
‫כבר אין כאלה.‬
‫תאמין לי, היא לא בקטע של שיפוץ.‬
‫אז למה היא קנתה פטיש? בשביל מה? לרסק לך את המוח?‬
‫אם אתה מנסח את זה כך...‬
‫המקרר הישן והטוב שלי.‬
‫תמיד מזכיר את קיומו בשעת הצורך. בירה לקינוח?‬
‫- יש לך מקרר כאן בחוץ? - לך לא?‬
‫אני אוהב בירה קרה כקרח.‬
‫ותמיד במרחק נגיעה.‬
‫טוב.‬
‫עכשיו ספר לי מה באמת מטריד אותך.‬
‫בעוד כמה ימים יעברו שנתיים מאז שג'וזי נעלמה.‬
‫אז באת לפארקום לטמון את הראש בחול?‬
‫יש דברים‬
‫שיש להם דרך משלהם לחזור אליך‬
‫ואז להכות בך בעוצמה כפולה.‬
‫עדיף להתמודד איתם מייד.‬
‫איך הרגשת מייד אחרי האסון?‬
‫הגעתם למענה הקולי של וולפגנג ריגר.‬
‫נא להשאיר הודעה.‬
‫זה אני. אני מתקשר כי הגיעה לכאן בחורה בשם אנה שפיגל.‬
‫היא טוענת שהמלצת עליי ואמרת לה שאני בפארקום.‬
‫תוכל לחזור אליי?‬
‫אנה שפיגל‬
‫לא נמצאו תוצאות‬
‫יוליה התאבדות‬
‫התאבדות בדלפק הקבלה‬
‫התאבדות מזעזעת‬
‫במלון יוקרתי‬
‫מה את רוצה ממני?‬
‫- חזרנו. - תכבי. הם באים.‬
‫- ג'וזי! - ג'וזי?‬
‫את ברשימת החברים שלי ב"ספוטיפיי".‬
‫מגניב. נוכל להקשיב יחד למוזיקה.‬
‫להתראות.‬
‫שלום.‬
‫מה קרה לאוזניים שלך?‬
‫עשיתי חורים.‬
‫- מי עשה את זה? - אני, בסיכת ביטחון.‬
‫השתגעת?‬
‫בסטודיו לא העזת, אבל כן בסיכת ביטחון?‬
‫תחזרי הנה מייד!‬
‫מה הבעיה?‬
‫היי.‬
‫זה עדיין כואב?‬
‫זה שורף, אבל לא נורא.‬
‫אפשר לראות? לא כדאי שזה יזדהם.‬
‫למה לא אמרת לי כלום?‬
‫למה? אמרת שזה בסדר.‬
‫לא. לא בסיכת ביטחון.‬
‫לא עשיתי שום דבר רע.‬
‫את יודעת... להסתיר זה כמו לשקר.‬
‫אימא פשוט מאוכזבת. בואי הנה.‬
‫בואי נעשה הסכם.‬
‫איזה?‬
‫תמיד נספר זה לזה את האמת.‬
‫זה הסכם מקודש ומחייב.‬
‫- אוקיי. - אוקיי.‬
‫שבועת זרת.‬
‫איך הרגשת מייד אחרי האסון?‬
‫כמו מת.‬
‫עדיין נשמתי, אבל כבר לא הייתי קיים.‬
‫מתי ביום שג'וזי נעלמה.‬
‫אולי באמת הגיע הזמן להתמודד עם הדברים.‬
‫מה אתה אומר, חבר ותיק?‬
‫קראתי לך.‬
‫מה את עושה פה?‬
‫אני לא יכולה לעשות את זה בלעדיך.‬
‫תן לי עוד הזדמנות אחת, ואז אלך.‬
‫אני מבטיחה.‬
‫בבקשה.‬
‫אדוני, נעביר את כל זה לאחסון או שתרצה להשאיר משהו?‬
‫- לא, קחו הכול. - שמעתם אותו.‬
‫- שלום, שכן. - ד"ר גרולקה.‬
‫קודם כול, אני רוצה להתנצל ששיקרתי לך.‬
‫מר ריגר לא יודע שאני כאן.‬
‫הוא הגן עליי במשפט‬
‫ואמר לי שאתה המטפל הכי טוב שהוא מכיר.‬
‫זה הפך לאובססיה.‬
‫חשבתי שרק אתה תוכל לעזור לי.‬
‫נראה לי שיש לי אישיות אובססיבית.‬
‫- איך מצאת אותי? - זה לא היה קשה.‬
‫קראתי ריאיון ישן ב"פסיכיאטריה מודרנית".‬
‫היה כתוב שיש לך כאן בית שבו אתה מוצא מפלט כש...‬
‫כשהכול מכביד מדי.‬
‫- זה היה לפני חמש או שש שנים. - כן.‬
‫חשבתי ששווה לנסות. גם העיתוי מתאים.‬
‫חלל יפה.‬
‫אתה חושב?‬
‫כן, תמיד חשבתי כך.‬
‫אבל מעולם לא חשבתי שדווקא אתה‬
‫תוותר על הקליניקה שלך כדי לעבוד שוב במחלקה.‬
‫הרבה מקום אחסון.‬
‫סליחה?‬
‫הרבה מקום.‬
‫כן, אני מבין למה אתה מתכוון.‬
‫העיתוי מושלם.‬
‫- המרפאה שלי מלאה. - אני צריך ללכת.‬
‫אז פשוט באת הנה ושאלת עליי במכולת?‬
‫איזו מכולת?‬
‫המכולת שליד המלון שלך.‬
‫אה, זו. לא הייתי שם.‬
‫אני שוהה ב"אנקרהוף" כבר שבוע.‬
‫זה לא מלון חמישה כוכבים, אבל המיני בר מצויד היטב.‬
‫אפילו יש להם שוקולדים.‬
‫סינבד!‬
‫מצטער, כנראה יש שם עכבר.‬
‫באת הנה כדי לספר לי משהו, לא?‬
‫רציתי לספר לך את הסיפור שכתבתי לפני האשפוז.‬
‫היי, סינבד!‬
‫- אושפזת בבית חולים פסיכיאטרי? - כן, עברתי התמוטטות עצבים.‬
‫הסיפור הוא על ילדה שסובלת ממחלה לא ברורה.‬
‫יום אחד הילדה נעלמת.‬
‫ללא עקבות.‬
‫ממרפאה של רופא בשרלוטנבורג.‬
‫איש מאיתנו לא יכול לעשות משהו לגבי מה שקרה.‬
‫זה הופיע בכל העיתונים בגרמניה. כולם יודעים את זה!‬
‫סינבד!‬
‫לא רציתי להרגיז אותך.‬
‫היי.‬
‫אני יודע. זה בסדר.‬
‫אלו רק חולדות, אוקיי?‬
‫גברת שפיגל?‬
‫גברת שפיגל! תחזרי!‬
‫גברת שפיגל!‬
‫אנה!‬
‫תרגום כתוביות: סמדר פיסיק‬
‫בקרת כתוביות דניאלה מגדל‬