Вибачте.
Ходімо, Фрідріху, облиш чоловіка.
Важкий день?
Чекаю на дочку.
Їй роблять якісь аналізи.
Усього вам найкращого.
Скільки можна.
- Тримайте. - Дякую.
Так, у вас приватна страховка, пані Пьошке.
Можете прийти, але доведеться зачекати на огляд.
Алло?
Скільки ще оглядатимуть мою дочку?
- Як звати вашу дочку? - Джозі.
Джозефін Ларенц.
Пан Ларенц? У вас не було призначено.
Вибачте, що вам довелося чекати, але ж ви все самі бачите.
Ні, вона зараз з доктором Ґроглке.
Вона у процедурній?
Так, уже майже годину.
- Це суперечить моїй інформації. - Не може бути.
Пане Ларенц?
Пане Ларенц!
Джозі?
Що ви робите?
Де моя дочка?
- Джозі! - Пане Ларенц!
Перепрошую, докторе Ґроглке, я казала пану Ларенцу, що не можна…
Я бачив, як вона заходила.
Я його не пускала.
Усе гаразд.
Пане Ларенц, якщо ви не підете, мені доведеться викликати поліцію.
Джозі!
Ізабелло… Джозі зникла.
Ізабелло?
Ти мене чула?
- Ти про що? - Вона зникла!
Джозі зникла! Я в лікаря і не знаю, де вона!
Я не знаю, де вона!
Джозі!
Усе добре?
Ви бачили мою дочку? Отака на зріст. Блондинка.
Моя дочка, їй 13…
- Блондинка, отака на зріст. Джозефін. - Мені шкода.
Джозі!
«ТЕРАПІЯ» СЕБАСТІАНА ФІТЦЕКА
- Пане Ріґґер. - Є ознаки викрадення?
- Коли Джозі Ларенц бачили востаннє? - Пане Ріґґер.
Будь ласка, відійдіть.
Це приватна власність.
Агов.
Вікторе, преса очікує на заяву.
Я не можу.
Якщо не скажемо їм хоч щось, той натовп тільки збільшиться.
Зроби сам.
Вони не хочуть чути адвоката, їм треба почути від тебе.
Я скажу.
Що ти скажеш?
А як ти думаєш?
Що Джозі жива.
Що вона повернеться додому, ціла й неушкоджена.
Пане Ріґґер, ваш клієнт дасть коментар?
- У вас є інформація? - Є зачіпки щодо Джозі?
Де пан Ларенц?
БЕЗСЛІДНО
Ходи сюди.
Сінбаде…
Хороший хлопчик.
Мене завжди цікавило, чому люди приїжджають на острів о цій порі року.
Окрім вас на Паркумі, певно, більше немає туристів.
Це мене й влаштовує.
ПАРКУМ
- Дякую, що склали компанію. - Дякую, що підвезли.
ЧЕРЕЗ ДВА РОКИ - ДЕ ДЖОЗІ?
Це не для тебе, Сінбаде.
НАСОЛОДЖУЙСЯ ВЕЧЕРЕЮ, Г.
Гальберштедт.
Ходи всередину.
Що за…
Агов, усе добре, Сінбаде.
Просто миші чи пацюки.
Заспокойся.
Давай додамо затишок.
- Як школа? - Сенсаційно.
Ми ж просто хочемо проявити зацікавленість.
Успіхів, Вікторе! Я щодня намагаюся.
Ну, у мене був урок німецької,
потім історія, потім перерва, тоді фізра…
Ясно.
Я хочу сережки.
Як старомодно.
Чому не пірсинг брів?
Сережки в носі — це круто. У мами була отака.
Не вір татові.
Гаразд, отака.
Я серйозно.
Тобі 13.
Їй не 13, а сім.
Сім з половиною, максимум вісім.
Тату, мені 13.
І лише в мене немає сережок на весь клас.
Сінбаде…
Відійти звідти. Іди!
Як голові цього закладу, мені було не легко
назначити наступника професору Меркту,
який не лише заснував та очолював психіатричний відділ
майже три десятиріччя, але й значною мірою визначав його.
Тому надзвичайно важливо, щоб його наступник,
якого, до речі, хотів бачити саме професор Меркт,
отримав від нас усю необхідну підтримку.
Докторе Рот, будьте певні, що ми всі підтримуємо вас.
Хочу привітати вас тут від усього серця.
Що ж, я…
Власне, я не підготував промову.
Не очікував, що це буде сьогодні.
У нас багато роботи.
- Так. - Я з нетерпінням чекаю на цей виклик.
За наступника!
А могло б бути так гарно.
Я не був «явним кандидатом» нашого улюбленого боса.
Колишнього боса.
Обережно, він іде.
Вітаю, докторе Рот. Інес Мерґентгаймер, ваша нова асистентка.
Я знаю.
Інес рятує нас уже майже 30 років.
Не знаю, що б ми робили без неї.
А ви?
Фрідер Єшке. Працюю у вашому відділі.
Точно.
У мене є список…
Я повернуся до роботи.
Віднині я особисто займатимуся цими пацієнтами.
Колегам відомо про це?
Повідомте їм.
ГАЗЕТА «ЗЮДДОЙЧЕ» / ЗАПИТ НА ІНТЕРВ'Ю
ЧЕРЕЗ 2 РОКИ
ТРАГІЧНЕ ЗНИКНЕННЯ
ОСОБИСТІ ПИТАННЯ…
Усе буде добре.
Треба залишатися спокійними, і все буде добре.
Джозі?
Джозі!
Мені вже краще.
- Можна просто поїхати додому? - Звісно ні.
Ми їдемо до лікаря.
Джозі, ходімо.
Привіт.
Довірся мені.
- Ларенц. Ми розмовляли по телефону. - Точно.
То ти хочеш сережки?
- Так. - Я теж з цього почала.
Тоді за мною!
Агов.
Сідай.
Гаразд…
А якщо я й собі вухо проколю?
Ти побачиш, що це нестрашно.
Буде холодно.
- Вікторе! - Виглядає гірше, ніж є.
Це не боляче.
Принаймні, несильно.
Гаразд, твоя черга.
Я хочу ще подумати.
- Упевнена? - Так.
НА РОКОВИНИ ЗНИКНЕННЯ…
…ВАШОЇ ДОЧКИ
ЯК ВИ ПОЧУВАЛИСЯ ОДРАЗУ ПІСЛЯ ТРАГЕДІЇ?
Сидіти.
Перепрошую, що турбую. Ви Віктор Ларенц?
А ви?
Я Анна Шпіґель.
Дайте мені лише кілька хвилин.
Я не даю інтерв'ю.
Я не щодо інтерв'ю.
Я погано почуваюся.
Психічно.
Я більше не практикую.
Ваш адвокат сказав, що якщо хтось і може мені допомогти, то це ви.
Пан Ріґґер прислав вас сюди?
Мені потрібна допомога.
Мені шкода.
Пане Ларенц, прошу. Ви маєте…
Агов?
Агов!
ПРОФЕСОРУ МЕРКТУ НА 60-РІЧЧЯ
Докторе Єшке, я не знаю чи…
Я маю поговорити з ним.
Чому ви забираєте в мене двох моїх пацієнтів?
Вони ваші пацієнти? Як я міг.
Я гадав, вони пацієнти психіатричного відділу.
А я його начальник.
- Це дрібниці. - Це факти. Пані Мерґентгаймер?
Перепрошую.
Я забув про зустріч з паном Єшке?
Перепрошую. Двері професора Меркта завжди були відкриті.
Я знаю, що кожна мітла спершу добре замітає, але це занадто.
Якби було чисто, мітла була б зайвою.
Я хотів би знати, що ви плануєте робити з пацієнтами.
І я готовий будь-коли відповідати на питання своїх колег.
Якщо вони призначили зустріч.
Можете це забрати.
А я мушу спакувати речі у старому кабінеті.
Що ви робите?
Чай.
Вам уже краще?
Так.
Дякую, що подбали про мене.
Треба було просто залишити вас там?
Я хотів би, щоб ви пішли.
Дайте мені 15 хвилин.
Я письменниця.
Переважно пишу дитячі книжки.
Можливо, ви чули про мене.
Здебільшого мої романи популярні за кордоном.
Японія — мій основний ринок.
Хоч я кілька років нічого не публікувала.
Як довго?
Два роки.
Розумієте, пане Ларенц, у 13 років мені діагностували шизофренію.
Я роками лікувалася, але це не допомогло.
Жодні ліки й терапія не допомагали.
Нічого.
Тож дитинство було жахливим.
І краще не стало.
Як проявлялася ваша шизофренія?
Довгий час у мене був лише один друг, Террі.
Якось батько взяв його на прогулянку,
отримав інфаркт і помер.
Матір намагалася сказати це мені якомога делікатніше, але…
Хіба це можливо?
Мені здавалося, що темрява огорнула мій світ.
Я звинувачувала Террі в його смерті.
Якби Террі не існувало, мій батько був би живий.
Геть звідси!
Ходи, Террі.
Іди сюди.
Довелося вдарити його кілька разів, щоб убити.
Я била молотком, поки він не перестав рухатися.
Можете згадати, про що думали?
Ні, не можу, бо цього не було.
Террі ніколи не існувало. Я вигадала його.
Я страждала кілька років.
Як собака, можна сказати.
Припускаю, це був не єдиний інцидент?
Ні, це був лише початок.
У мене була подруга. Її батьки були дуже багатими.
Вона святкувала день народження в готелі «Целендорф».
Коли я йшла з туалету, то побачила на рецепції Юлію.
Юлія — ваша багата подруга?
Ні, Юлія — персонаж однієї з моїх перших невеликих історій.
Що сталося?
Працівник готелю сказав: «Мені шкода.
Я не можу знайти бронювання на ваше ім'я».
І Юлія сказала: «Можете ще раз перевірити?»
Звісно.
Вона виглядала саме так, як я її описала.
Вона казала саме те, що я записала.
Немає.
«Оце так не пощастило.
Мені було вкрай важливо зупинитися тут».
Пахло порохом. І мастилом.
Видовище було неприємне.
Інколи мені ввижається, що я відчуваю запах.
Пані Шпіґель, я справді не знаю, чого ви хочете від мене.
У вас класичні симптоми шизофренії.
Будь-який психіатр може вас лікувати.
Не варто було плисти на острів, щоб переконати мене знову працювати.
Я не хочу будь-кого. Я хочу вас.
Чому?
Потрібен той, хто відчуває мій біль.
Чому ви думаєте, що я можу?
Моя остання історія про декого дуже близького мені.
Кого я втратила.
Хто, крім вас, може відчути те саме?
Після втрати вашої дочки.
Геть.
Геть, негайно ж.
І не повертайтеся.
Ніколи.
Ви робите помилку, докторе Ларенц.
- Проходьте. - Дякую.
Моя дружина, Ізабелль.
- Це моя дружина. - Марте.
- Дуже приємно. - Дякую.
І моя дочка Міла.
Гарна конура. Скільки коштує таке місце?
Міло!
Приємно познайомитися. Ми вам дуже вдячні.
Ви що, ми раді, що ви прийшли.
Це Джозі, наша радість і гордість.
Подаруночок для вас, пане Ларенц.
Певно, воно дорогуще. Не треба було.
Після всього, що ви для мене зробили…
Що ж, проходьте.
Це мій адвокат та кращий друг, Вольфґанґ Ріґґер. Його дружина Моніка.
Пан та пані Рот.
- Вітаю, дуже приємно. - Навзаєм.
- Привіт. - Привіт.
Ми разом ходили в школу-інтернат. Він не вижив би без мене.
Невже?
Не хочете піднятися в твою кімнату?
Ми з тобою однолітки.
Так?
Скільки тобі? Вісім?
Мені 13.
Можна я покурю?
Навряд це сподобається моїм батькам.
А якщо я відкрию вікно?
Ні.
Було боляче?
Що саме?
- Проколювати вуха. - Геть ні.
То що робитимемо?
Ну, крім гри з м'якими іграшками.
У що ти граєш?
Знаєш BTS?
Корейців?
Нічого?
Ходи сюди.
Давай, вставай.
Капітане… Щось святкуєте?
Навпаки.
Я просто готуюся. Наближається шторм.
Справді? Як надовго?
Ніхто не знає. Погода мінлива.
Рекомендую і вам скупитися. Може не швидко минути.
МІНІМАРКЕТ ПАРКУМА
Злочинець викрадав жертв на парковках біля магазинів.
Запихав у багажник та віз у свій дім біля лісу.
Найближчі сусіди — в 15 хвилинах.
Ніхто б не знайшов це місце.
Ніхто б не здогадався, що тут сталося.
Коли я відкрив сховані двері,
я побачив сходи, що вели в темряву.
Божечки.
Це було так невчасно.
Вона лежала переді мною, розрізана на шматки…
«Безслідно».
«Сто найзагадковіших зникнень ХХІ століття».
- Скільки ви вже прослухали? - Вісімдесят сім.
Тіло дружини щойно знайшли в підвалі.
Розрізану на частини.
Я шукаю рис.
Закінчився. Сюди вже приходив весь острів, аби запастися.
Наближається шторм.
Але ще має бути паста.
Як цікаво.
Вчора вас тут шукала жінка.
Мене?
Ви ж Віктор Ларенц, так?
Справа 58.
Жінці десь 20 з копійками, виглядає так, неначе їй тут не місце?
Анна Шпіґель.
Я трохи з нею поговорила.
Зазвичай у цю пору року тут нічого робити.
І що ж казала пані Шпіґель?
Небагато.
Хотіла знати, як вас знайти.
А ще купила молоток.
Молоток?
Казала навіщо?
Навіщо комусь молоток?
Вона прийшла сюди на високих підборах під час дощу.
Якщо хочете її запитати, вона зупинилася в «Анкергоф».
ГОТЕЛЬ «АНКЕРГОФ»
Покажися, або спущу собаку!
Сінбаде.
Сінбаде!
Заєць був смачним?
Колись пробував фазана з соусом із ялівця?
Смакота.
- Гальберштедт. - Що з тобою?
- Мій дружечок і то живіше виглядає. - Просто…
Усе добре.
Ходи.
Розкажеш мені про це за чаркою чи двома.
Чи цілою пляшкою.
Можна й так.
Агов, Сінбаде!
Господар хотів, аби ти погнався за мером, Сінбаде?
ТЕРРІ
Вона має бути десь тут.
Справа не в цьому.
Вона була тут до мене.
Моє рішення приїхати було дуже спонтанним.
Тоді хтось спонтанно сказав їй,
що ти плануєш приїхати на острів.
Вона казала, що це був адвокат.
От бачиш?
Вона купила молоток у крамниці.
Ти маєш нас познайомити.
Я шукав жінку, яка любить робити поробки.
Але більше таких нема.
Повір мені, то не для поробок.
То нащо їй молоток? Для чого? Аби розтрощити тобі голову?
Можна й так сказати…
Мій холодильник, моя радість.
Завжди подає голос, коли треба. Пивка, аби відшліфувати?
- Холодильник на вулиці? - А в тебе ні?
Люблю крижане пиво.
І завжди біля мене.
Так.
То розкажи, що насправді тебе турбує.
За кілька днів буде два роки, як зникла Джозі.
І ти приїхав на Паркум, аби сховатися?
Деякі речі
можуть дивним чином переслідувати тебе,
а тоді добивати з подвійною силою.
Краще відразу розібратися.
ЯК ВИ ПОЧУВАЛИСЯ ВІДРАЗУ ПІСЛЯ ТРАГЕДІЇ?
Це голосова пошта Вольфґанґа Ріґґера.
Залишіть повідомлення.
Це я. Дзвоню, бо тут була ця жінка, Анна Шпіґель.
Каже, що ти порекомендував мене і сказав, що я на Паркумі.
Можеш передзвонити?
АННА ШПІҐЕЛЬ
НЕМАЄ РЕЗУЛЬТАТІВ
СУЇЦИД ДЖУЛІЇ
СУЇЦИД НА РЕЦЕПЦІЇ
ЖАХЛИВИЙ СУЇЦИД
У ПРЕСТИЖНОМУ ГОТЕЛІ
Чого ж ти хочеш від мене?
- Ми повернулися. - Гаси, вони тут.
- Джозі! - Джозі?
Ти тепер у моєму списку друзів на «Спотіфай».
Круто. Можемо разом усе слухати.
Побачимося.
Привіт.
Що з твоїми вухами?
Проколола.
- Хто це зробив? - Я. Шпилькою.
З глузду з'їхала?
Не набралася сміливості в салоні, а тепер шпилька?
Ану повернися!
Та що тут такого?
Агов.
Ще болить?
Наче горить, але несильно.
Можна поглянути? Ти ж не хочеш занести інфекцію.
Чому ти мені не сказала?
А я мала? Ти ж казав, що можна.
Ні, не шпилькою.
Я нічого поганого не зробила.
Знаєш… Приховувати щось — це як брехати.
Мама розчарована. Ходи сюди.
Давай домовимося.
Щодо чого?
Завжди говоритимемо одне одному правду.
Це священне зобов'язання.
- Гаразд. - Добре.
Клянуся.
ЯК ВИ ПОЧУВАЛИСЯ ВІДРАЗУ ПІСЛЯ ТРАГЕДІЇ?
Я був мертвий.
Я дихав, але більше не існував.
Я помер у той день, коли зникла Джозі.
Можливо, і справді час розібратися з усім.
Що скажеш, друже?
Я вас кликала.
Чому ви тут?
Я одна не впораюся.
Дайте мені останній шанс, тоді я зникну.
Обіцяю.
Прошу.
Сер, відправити це все на зберігання? Чи ви хочете щось залишити?
- Ні, заберіть усе. - Ви його чули, хлопці.
- Привіт, сусіде. - Доктор Ґроглке.
По-перше, хочу вибачитися, що збрехала.
Пан Ріґґер не знає, що я тут.
Він захищав мене в суді
і сказав, що ви найкращий психіатр, яких він знає.
І я зациклилася на вас.
Думала, що тільки ви можете допомогти мені.
Гадаю, у мене обсесивна особистість.
- Як ви мене знайшли? - Це було неважко.
Я прочитала старе інтерв'ю в «Сучасній психіатрії».
Там було написано, що у вас є тут дім, де ви відпочиваєте, коли…
Коли стає геть важко.
- Це було п'ять чи шість років тому. - Так.
Я подумала, що варто спробувати. І час ідеальний.
Гарне місце.
Гадаєте?
Так, завжди так думав.
Але я ніколи не думав, що саме ви
залишите власний кабінет заради клініки.
Багато місця для зберігання.
Перепрошую?
Багато місця.
Так, я розумію, про що ви.
І час ідеальний.
- Моя клініка приголомшена. - Я маю йти.
То ви просто приїхали сюди й спитали про мене в крамниці?
У якій крамниці?
Біля вашого готелю.
Ви про ту. Я там не була.
Я тиждень була в «Анкергофі».
Не п'ять зірок, але мінібар нічогенький.
Там є навіть шоколадні батончики.
Сінбаде!
Пробачте, там нагорі миша.
Хіба ви не приїхали щось сказати?
Я хотіла розказати історію, яку пишу, поки її не надрукували.
Агов, Сінбаде!
- Ви були в психлікарні? - Так, у мене був нервовий зрив.
Історія про маленьку дівчинку, яка страждає від невідомої хвороби.
Одного дня вона зникає.
Безслідно.
З лікарні в Шарлоттенбурґу.
Жоден з нас не може нічого зробити з тим, що сталося.
Це було в кожній газеті в Німеччині. Усі це знають!
Сінбаде!
Я не хотіла вас засмучувати.
Агов.
Знаю, та все гаразд.
Це просто щури.
Пані Шпіґель?
Пані Шпіґель! Поверніться!
Пані Шпіґель!
Анно!
Переклад субтитрів: Юрій Лаховський
Творчий керівник: Mariia Tsekhmeistruk