KAPITEL 9
VINTER
Cora?
Jag har hört talas om dig.
Ellis!
Herregud! Miss Cora!
Jag är så glad att se dig igen.
Men det är inte du.
Förlåt, Ellis, jag är bara överraskad.
Vad gör du här?
Jag är på väg västerut. Jag och Olivia.
Vi tänkte bege oss västerut nu när vi är gifta.
Att leva jagade i södern är inte ett liv för ett barn.
-Ett barn? -Ja.
Jag har hört talas om det här.
Jag hade inte trott det om jag inte såg det själv.
Som du.
Jag sa precis till de här.
Mr Royal här kan intyga...
Mår du bra?
Ja.
Jag har något att säga.
Jag vet inte hur jag ska säga det.
När jag vaknade den där morgonen...
När jag vaknade och insåg att du var borta...
det gjorde något med mig.
Fick mig att känna något jag inte har känt på länge.
Jag vill be om ursäkt för...
Jag vill be om ursäkt och jag hoppas du låter mig.
Förlåt för att jag försvann utan ett ord.
För att jag inte kom till dig
och visade hur jag kände. Förstår du?
Det var inte rätt.
Jag skämdes för att jag fick dig att skämmas.
Men sen lämnade jag dig ensam med all skam.
Det var inte rätt.
Jag måste göra något.
Jag måste vittna.
Hej, allihop.
Tack för att ni kom idag. För att ni tog emot mig.
Många av er vet nog vem jag är.
Ni som har varit här ett tag.
Det är bara rätt,
då jag vet att jag vill vara här,
vara en del av er,
att jag berättar min historia.
Hela min historia.
Jag är en efterlyst kvinna.
Jag är inte bara på rymmen.
Det är jag, och mer.
Jag rymde från plantagen,
nere i Georgia.
Det var jag och två andra.
Jag och min bästa vän...
Och en bra man.
Vi var ute i skogen när några män överföll oss.
Jag trodde det var män.
En av dem fick tag på mig
och jag slog honom över huvudet.
Jag tror att jag dödade honom.
Jag är efterlyst,
och jag vill att ni alla ska veta det...
Det här är galenskap!
Kvinnan är en flykting!
-Snälla, broder Mingo! -En flykting.
Inte bara en rymling, utan en flykting!
Du beter dig som vi aldrig haft flyktingar här förut.
De hade inte mer rätt att vara här än hon.
De var här, och sen försvann de!
Och de dödade då ingen viting.
Om ni vill att jag ger mig av, så förstår jag.
Att se allt ni har byggt här,
det är mer än vad jag kunde hoppats på.
Inget jag hade drömt om.
Jag är tacksam för det.
-Du ska ingenstans, du är hemma nu! -Säger vem?
Det bestämmer inte du.
Det vet inte du.
Hon är inte den första att dyka upp här...
Och hon blir inte den sista.
Broder Mingo, vi vet alla berättelsen, du jobbade och räddade
och du frigav dig själv och din familj,
men de som inte kan?
Låt oss inte göra det här.
Syster Cora har förtjänat så mycket.
Hon är en av oss.
Vi vet alla att gårdens framtid bestäms de kommande veckorna.
Jag anser att det är bäst
att låta syster Cora vara tills dess.
RUM STALL UTHYRES
Homer.
Tack.
Egendomen här,
ägd och registrerad i Georgia,
är efterlyst för mordet på en ung vit pojke,
en pojke vars enda överträdelse
var att försöka fånga in egendomen.
Var är då handlingen?
Jag har den inte.
Men...
Jag har mitt ord.
Som en lagman till en annan...
Jag vädjar till er känsla för rättvisa.
Hjälp mig att återfå egendomen.
Inte utan en häktningsorder.
Du har nog inte varit här länge,
men negrerna här är av ett annat slag.
De får läsa och bära vapen.
Om du åker dig och utmanar dem
kommer du och din vän att få era öron bortskjutna.
Var då?
Skicka ett telegram till Georgia,
visa mig flickans handling,
så får du din häktningsorder.
Du vittnade bra idag.
Kom här och ge mig en kram.
Du kan lika gärna acceptera det nu.
Du är hemma.
Din mamma försöker gifta bort mig, så hon kan flytta in Samson hit.
Sluta!
Mina herrar!
Det är dags för Valentines majsskalartävling!
Här har vi gamlingarna.
Hon pratar nog om dig.
Här har vi ungdomarna!
Ja!
De unga!
Årets pris är ett par vackra pipor,
valda av mr John Valentine själv,
från en av de bästa återförsäljarna i Chicago.
Vi ses senare.
Kom ihåg,
om en av er hittar en röd majskolv,
då väntar ett speciellt pris.
Klara...
Färdiga...
Kom igen, allihop!
Kom igen!
Så ska det se ut!
Kom igen!
Vad gör du? Jag förstår.
Kom igen!
Vad är det här?
Jag vinner!
-Ur vägen! -Det finns inget mer.
Det finns inget mer.
Vänta lite!
Jag sa åt er att skynda!
Just det!
Ungdomar. Ni är för unga.
-Jaja! -Vad tycker du om det?
Vi tar dem nästa gång.
Jag sa åt Royal att gå hem, men han lyssnade inte.
Det är bara i år.
En segerkyss.
Vill du gå med mig?
Jag behöver inte den här.
Jag hör ditt hjärta, Royal.
Jag har alltid gjort det.
Jag älskar dig.
Du är en fin kvinna, miss Cora.
Din mamma är säkert stolt över dig.
Ta hand om er.
Jag har levt under jorden.
Det är inte mycket ovanför mark som jag fruktar.
Ta hand om er nu.
Du med, miss Cora.
Rör på er.
-Telegram. -Vad sa du?
Telegram, sir.
Absolut, unge herrn.
Det är nog min turdag.
Du är inte som de andra?
Jag är inte speciell.
Det finns en hel gård med män som jag.
Det pratas om er gård. Ert vin, vill säga.
Vinets kvalité kan inte förnekas.
Men de pratar också om rymlingar,
slavar på flykt, och värre.
Och värre?
Jag vet vad ni kan ha hört,
men Valentine är mer än vad ni tror.
Hur annars kan en grupp negrer köpa jord, bearbeta den,
odla den så att den ger god och hållbar avkastning,
utan att rensa ut oönskade?
Männen och kvinnorna ni talar om,
de har varit en del av oss, men inte längre.
Vi vill endast ha bra negrer i Valentine.
Det låter bra,
men låt oss tala affärer.
Ja.
Vi är villiga att betala en stor andel på alla försäljningar.
Om vi ska göra affärer
måste vi se gårdens verksamhet.
Vi kan inte lita på endast era ord.
-Då ska ni få se den. -Ursäkta?
De borde komma till gården.
Ni ska få se hur vältaliga och demokratiska vi negrer kan vara.
Vi har debatter och röstar om just det här.
Varför skulle ni inte få se det?
Röstar ni?
Ja.
Om ni ska tacka ja till förslaget?
Ja.
Min mamma brukade säga:
"En envis binder ris åt sin egen rygg."
Låt dem vinna lite.
Du hade inte behövt stoltsera
och hävda att du är lika bra som vita,
så fort du får chansen.
Men det är jag, Peyton.
Det är jag.
Ut härifrån, kärring.
Du ser ut att ha varit ute hela veckan.
Jag har inget mer att säga.
Mitt ord är mitt liv.
Jag kan inte tala för de andra, men du har min röst.
Det är inte din jag är orolig över.
Jaså?
Det är fint här, men jag är en rymling från Georgia.
Du är inte på Randall-plantagen längre.
Du är fri.
Jaså?
Det går inte att bevisa.
Han förlorade min mamma
och nu mig.
Han kommer aldrig sluta jaga mig.
Du har varit borta länge nog.
Ingen från Georgia kommer att skada dig.
Inte medan jag är här.
Land är egendom.
Verktyg är egendom.
Jag är egendom,
även i Indiana.
Det står så här.
Det må vara sant,
vi tjänar nog med pengar
att köpa alla på plantagen och fler.
Jag skulle kunna rida dit själv och köpa dig fri.
Vad väntar ni på?
Vadå?
Varför har ni inte köpt alla negrer
som inte kan fly?
Jag vet inte.
Det kanske inte är rätt tid.
Inget varar för evigt, speciellt inte för svarta.
Vi kanske bara håller fast vid vad vi kan.
Skyddar det vi har och växer.
Mingo hade visst rätt om mig.
Jag är inte en av er.
Varför håller du fast vid mig?
När vi röstar,
oavsett hur det går, accepterar jag utslaget.
Ingen fara. Jag lovar.
Lova mig inget.
Alla säger hur speciell jag är.
Till vilken nytta är en järnväg om endast få kan ta den?
Till vilken nytta är en gård av frihet när endast få kan bo här?
-Sir... -Kolla igen!
Jag har kollat flera gånger. Lugn, vi kan prata om det.
-Jag har varit här över en vecka. -Ja, sir.
Jag kunde lika gärna ha ridit till Georgia...
Jag kan inget göra, sir.
...istället för att lita på dig.
Mitt tålamod börjar ta slut!
Det är då inte mitt fel.
Det är en bra idé om han säljer till mig.
Titta, chefen!
Domarn.
Jag behöver ordern.
Som statens tjänare förtjänar jag det.
-Jaså? -Ja, sir.
Om du är sheriff, vem är då det där? Din vicesheriff?
Domare! Om det framkommer
att rymlingen jag söker gömmer sig i din stad,
-har du anledning att oroa dig! -Nog!
Du kommer hit med dina handskrivna papper
och din negerhjälpare
och tror att du kan bluffa dig igenom stan som Montezuma?
Nej, sir.
Inte här.
Kom.
Du kan skada ögonen.
Jag kunde inte sova.
Nej.
Inte jag heller.
Oroa dig inte, jag tittade inte.
Det känns nog inte annorlunda.
En sak är då säker,
vi är två sidor av samma mynt.
Det är just det.
Vi är inte lika.
Ingen skulle kunna tro
att du har varit slav.
Men när de ser mig...
De ser mig och vägrar tro att jag är fri.
De hatar mig.
Varför vill du göra affärer med dem?
Varför inte ta dig bort från alla vitingar?
Det finns gott om land.
Mer land än vad vi kan drömma om.
Ja, men för vem?
Drömmar för vem?
För vem?
Prata inte om drömmar.
Kom nu, barn!
Kom tillbaka.
Det amerikanska imperativet är,
en upphöjd...
Skriv ner det här. Det amerikanska imperativet är...
en praktfull ledstjärna
som vägvisare för...
Va?
Ja?
Jag kan nog hjälpa dig.
Stäng dörren.
Som ni alla vet...
fick John och jag aldrig barn.
Det var inte menat.
Kanske är sammanslagningens förbannelse inom oss
och John och jag minns,
hur en kvinna kom till oss en kall vinter,
sjuk och desperat,
och vi tog inte in henne, då vi inte trodde hon kunde räddas.
Här var vi,
två negrer, utan något,
risken var för stor.
Och när jag ser era ansikten,
ser jag kvinnans ansikte i er alla.
Barnen vi inte kunde få visar sig i er alla.
Som alla barn är denna familjs jobb ert arv.
Vi äger inget.
Valentine är ert.
Vi har mycket att göra idag.
Vi ska höra från min kära man och vår älskade broder, Mingo.
Efteråt ska vi rösta om gårdens öde.
Inklusive vår kära syster Coras.
Jag föddes i slaveri,
och jag köpte mig ut.
Med hederligt arbete köpte jag mig fri...
köpte min familj fri, en efter en,
en dagslön åt gången.
Här i Valentine har vi uppnått det omöjliga.
Men alla är inte av samma karaktär.
Alla kommer inte att klara det.
Tyvärr är det så.
Det är hopplöst för några av oss.
Slaveri har förstört deras sinnen.
Ni har sett dem på plantagerna,
i städerna,
de som inte kan respektera sig själva.
Ni har sett dem här,
välsignade med gåvan den här platsen är,
men de kan inte passa in.
Det är för sent för dem.
Att riskera allt vi har byggt för dem
är oklokt och onödigt.
Broder Mingo har en bra poäng.
Vi kan inte rädda alla.
Men...
vi måste ändå försöka.
Just det!
Ibland är en lönlös vanföreställning
bättre än en lönlös sanning.
Här är en vanföreställning.
Att vi kan undkomma slaveriet.
Att vi kan köpa oss fria.
Vi kan inte undkomma slaveri.
Ärren kommer aldrig försvinna.
Även på hud som min,
kommer de att förbli.
När ni såg er moder bli såld,
er far slagen,
er syster misshandlad av er mäster,
trodde ni att ni skulle sitta här idag
utan kedjor, utan oket,
med en ny familj?
Allt ni visste
sa att frihet var ett påhitt.
Men här sitter ni.
Och jag ska säga er.
Valentine Farm är en vanföreställning.
Vem sa att negrer förtjänar en plats att gömma sig?
Vem sa att ni hade rätten?
Ni har lidit för den här rätten.
Historien själv säger att den inte får existera,
då måste denna plats också vara en vanföreställning!
Men här är vi.
Det är verkligheten...
-Ja! -Här är vi!
Det är verkligheten vi måste möta.
Vita människor lär inte ändra på sig över en natt.
De kommer inte att välkomna oss
utan att kunna styra oss,
så länge himlen är blå och helvetet är hett.
Men det här är grejen,
vi behöver dem inte.
Vi behöver dem inte
för produkterna vi gör här
har värde och makt!
Vita människor har 100 dollar
för varje penny en neger har i detta land.
Om vi säljer och delar skörden av vår verksamhet,
då kan denna verksamhet nå hur långt som helst.
Att gömma flyktingar...
efterlysta för mord, kriminella!
Tror ni att vitingarna ett par kilometer bort
kommer att låta oss vara för alltid?
Mina bröder och systrar.
Jag bad dem komma hit.
Jag bad dem att se
att alla negrer på denna gård är värdiga.
Låt dem stanna.
Låt dem stanna. Sätt er.
Låt dem stanna.
De måste stå där bak,
men låt dem stanna.
Det finns inget jag kan säga till er,
som jag inte kan säga till dem!
Som jag sa, Amerika är också vanföreställning,
den största av dem alla.
Den vita rasen tror
att de har rätten att ta detta land.
Att döda indianerna, föra krig,
förslava sina bröder!
Den här nationen borde inte finnas om det finns rättvisa i världen,
för dess fundament är byggt på mord, stöld och grymhet.
Den hade inte existerat.
Men här är vi ändå!
Valentine Farm...
Valentine Farm har tagit ett stort steg in i framtiden.
Vi har byggt ett samhälle,
en produkt som de vita inte kan leva utan.
Genom att fortsätta att visa negrernas sparsamhet och intelligens,
är vi nu en produktiv medlem av det amerikanska samhället.
Bröder och systrar, det här är äkta.
Det här är äkta!
Och det händer just nu.
Varför äventyra det?
Istället för att övergiva det vi har byggt,
måste vi istället sakta ner
och nå samförstånd med våra grannar,
och framför allt sluta provocera deras vrede.
Här i Valentine har vi byggt något stort.
Något dyrbart.
Och det måste skyddas,
ses efter,
annars tynar det bort.
Likt en ros i plötslig frost...
Alltså...
Ta tid på dig.
Missförstå mig inte.
Jag klär mig i denna kostym varje dag.
Men det betyder inte att ärren på min rygg försvinner.
Jag känner dem varje gång ni ser mig i ansiktet,
varje gång jag ser min fru,
mina barn.
Varje gång jag känner gemenskapen
som endast färgade människor på denna jord kan förstå.
När jag talar
om framtiden för denna underbara plats
byggd på svart kärlek, anda och dygd,
gör jag det med samma kärlek
och anda
och desperata önskan...
att se dygden blomstra.
Jag ska svara broder Mingos uppmaning
till gradvisa framsteg,
och stänga våra dörrar för människor i nöd,
och öppna dem för de som orsakar nöden,
öppna dem för de rövande vitingarna där bak,
men det kan jag inte göra!
Jag kan inte, för det är ert val!
En sak vi båda vet är sant,
är att vår hudfärg förblir.
Vår hudfärg måste förbli vad den är!
För vi är afrikaner i Amerika.
Något nytt i världshistorien,
inga har kommit före oss, ingen vet vad vi ska bli,
därför måste vår hudfärg duga.
Vår hudfärg är skälet till att vi är här idag,
och den kommer att leda oss in i framtiden,
här, Oklahoma, Kalifornien,
eller till och med Egypten eller Sierra Leone!
"Inget var givet."
"Allt var förtjänat."
Håll fast vid vad som tillhör er.
Broder, jag vet inte varför du inte vill säga dessa ord,
för de är sanna.
Så...
gården betyder ingenting.
Vi byggde den, inte sant?
Och vi kan bygga den igen,
hundra gånger om, om det så behövs!
Men jag bygger hellre upp den igen, än att ge den till dem!
Jag bränner den hellre till grunden!
För en sak vet jag,
om varenda viting jag har sett,
ge honom ett finger, så tar han hela handen!
Nej!
Stanna här. Stanna med mig.
Varför?
Han sa det själv:
"En hel gård, full av män som honom."
Det är för många.
Sikta, eld!
Stanna här. Håll dig nere.
Eld!
Ett skott per man, sen måste de ladda om,
vi kan ta dem.
Jag är redo.
Georgina!
Vad har hänt?
-Vi blev attackerade. -Vad...
Nej.
Upp!
Ta mig till järnvägen. På en gång!
Ta mig till järnvägen.
Herregud.
Se där.
Det är hit de går.
Homer.
Åt Coras lilla vän där bak.
Seså.
Du känner ilska.
Bäst att du släpper den.
Den äter dig levande annars.
Det är den värsta sorten.
Den värsta sorten.
Chefen!
Chefen! Jag kommer!
Nej!
Cora.
-Jag är här. -Cora!
Det är okej.
Håll den här åt mig.
Okej.
Du ska göra precis som jag.
Ta det försiktigt.
Ge den till mig.
Cora!
Jag kommer att hitta dig.
Cora.
Jag hittar dig.
Vart du än tar vägen.
Jag hittar dig.
Cora!
Var är du?
-Jag är här. -Nej.
Homer... Jag har nåt att säga.
Lyssna på mig.
-Är du redo? -Ja, sir.
Imperativet... Nej.
Det amerikanska imperativet
är ett praktfullt ting.
En ledstjärna...
En skinande ledstjärna, född av nödvändighet,
behov och dygd,
mellan hammaren och städet.
Ja.
Erövra, bygg och civilisera.
Lyft upp de mindervärdiga raserna. Om inte, underkuva dem.
Om inte, utrota dem.
Vårt öde såsom föreskrivits av Gud.
Det amerikanska imperativet.
Ge dig av!
Vi har alla vår plats,
du och jag, slavar och slavjägare,
mästaren och den färgade bossen.
Alla från politiker,
ända ner till nykomlingarna i hamnen.
De svaga i din stam,
är redan utrensade.
Om de dör på slavskeppen, av européernas smittkoppor
på fälten plockandes indigo och bomull.
Du hörde mitt namn när du var liten!
Du...
Plockade hans blåa ögon ut ur hans huvud.
Boss? Vakna!
Boss?
Nej.
DEN UNDERJORDISKA JÄRNVÄGEN
Undertexter: Victor Ollén
Kreativ ledare: Bengt-Ove Andersson