Mai vaig voler matar ningú.
Mai vaig voler anar a una guerra
i enriquir-me amb les desgràcies alienes.
Jo no era així.
Jo era un noi senzill, un noi de barri,
a qui li agradaven els petards i el futbolí.
Mai no vaig somiar tenir una mansió amb piscina.
Però, quan no ets ningú, et penses que t'ho mereixes tot.
Encara que no sàpigues res de com funciona el món,
ni t'importi gaire.
No m'importava la política.
De la Guerra Freda, no en tenia ni idea.
No era capaç de trobar Moscou, Washington, el Iemen o Praga en un mapa.
El meu món era Aluche
i acabava a la Castellana.
La violència era la meva manera de desfogar-me.
La ideologia era un pòster,
una samarreta del Che Guevara.
La vida era simple,
amb bona i mala gent.
La mort passava a les pel·lícules i als ionquis del meu barri.
I així va ser, fins que la família d'en Leo Farad es va fixar en mi.
Una mirada capaç de contenir bellesa i seducció.
Una mirada canalla que transmetia atreviment i fatxenderia.
Però, també, innocència pura
com qui viu lliure de pecat.
O la profunditat de qui coneix el món
i té el poder de fer-lo girar.
Així eren els Farad, una família feliç.
El que jo no havia tingut.
Per això vaig voler ser com ells,
unir-me al clan.
Encara que fos a base de cops.
ELS FARAD
Aquest soc jo, l'Oskar,
27 anys.
Sense estudis,
però cobrant 60.000 pessetes al mes com a monitor d'aeròbic.
Les meves classes tenien un èxit total.
I vaig prendre una decisió.
Obrir el meu propi negoci.
No, Manuel.
No puc obrir una sala d'aeròbic a Lavapiés.
És una zona marginal. La gent d'allà no té un xavo.
Només vols clientes pijes, no?
Aquest és el meu oncle Manuel, miner de tota la vida.
Es va convertir en el millor expert en explosius a les mines de Riotinto,
fins que el van prejubilar
i va venir a Madrid per obrir un negoci de pirotècnia.
El seu pla consistia a inventar uns focs d'artifici silenciosos
que no molestessin ni la canalla ni els gossos.
Segons ell, Espanya era el país amb més festes d'Europa
i es faria ric amb la patent.
Merda.
Mentre buscava la fórmula,
li vaig proposar d'invertir en l'aeròbic i de fer-nos socis.
FABULÓS LOCAL COMERCIAL
No. Hem de trobar un local aquí, al barri de Salamanca.
- Això és caríssim. - Però les meves clientes estan aquí.
Treballen aquí.
Aquí viu la gent que té pasta per gastar feliçment en un gimnàs.
Fixa't en la gent que hi ha. Mira com vesteixen.
Com mengen.
Com somriuen.
Mira.
Aquella noia d'allà.
Te l'imagines menjant un entrepà de calamars?
Oi que no?
Una dona així
no posa un peu ni a Aluche ni a Lavapiés.
- Cafè. Ja està bé. - Pura elegància.
Una dona així és pura elegància.
A una dona així no li cal fer aeròbic.
I tant que sí!
No es tracta només de cremar greix, sinó d'això.
D'alliberar endorfines, de sentir-te bé, de consentir-te.
- Jo ja faig amb una canya. - No fotis.
Tu t'has passat la vida en una mina.
Per això tinc diners per invertir en el teu gimnàs.
Però, si vols invertir, ho has d'entendre.
És molt senzill. Necessitem un local barat.
- I al barri de Salamanca. - Ei! Para!
No em toquis! Deixa'm anar!
- Deixa'm! - Collons...
Merda.
Collons!
Eh!
Deu ser la seva parella! Oskar!
Eh!
Collons!
- Però què cony fas? - Ajudar-te.
- I qui t'ha demanat ajuda? - Et tenia acorralada.
I ara què fa?
Oskar!
- Va, marxem. - Au.
Marxeu.
- A cagar. - Tira, collons.
- Taxi! - T'ho pots creure?
Et dic que deu ser la seva parella!
Aquesta no hi toca.
Tot això podria haver quedat en una anècdota,
un intent de quedar bé amb una possible clienta,
un fet que s'oblida amb el pas del temps.
La pólvora, el gimnàs...
Els somnis d'algú normal i corrent, un noi de barri.
Però el destí té poc a veure amb la casualitat,
i molt amb la perseverança.
Bon dia, Paulita. Com estàs?
- Joana. - Hola.
- I el turmell? - Millor, gràcies.
- El mentol no falla mai. - Sí.
- Merche. - Posaràs una mica de flamenc?
Merche, deixem el flamenc pel tablao.
- Una rumba, doncs. - Sí, sí.
Oskar.
Te'n recordes de mi?
Com està el teu xicot?
No és el meu xicot. No surto amb homes així.
Doncs fa per tu, amb la mala llet que gastes.
Quina mala llet?
Només vull que sàpigues que no em cal la teva ajuda.
N'he passat de tots colors i me'n surto prou bé.
Has vingut a esbroncar-me un altre cop?
He vingut a donar-te les gràcies. Res més.
Al bar m'han dit que treballes aquí.
- Què fas, d'entrenador? - Monitor d'aeròbic.
Em dic Sara, per cert.
Encantat.
- Faig un màster aquí a la vora. - De què?
Administració d'empreses.
Però soc advocada.
Com moltes de les meves clientes.
Hi venen empresàries, advocades, enginyeres...
Tot dones?
És el que té l'aeròbic.
M'has de disculpar, però ara he de fer classe.
I si ho proves?
No, gràcies.
Ajuda a aclarir la ment.
- Potser t'agrada i t'hi apuntes. - Ni tan sols visc a Madrid.
- On vius? - A Marbella. Acabo el màster en un mes.
Fem una cosa. Digue'm quina talla fas i et porto unes malles.
No, de debò.
- Ara vinc. - Només volia donar-te les gràcies.
Hola.
Vinga, Joana, si us plau!
El genoll! Estirem bé els glutis. Això mateix.
Què, Sara? Ara sí que necessites ajuda, oi, maca?
Vinga!
Genolls rectes, si us plau!
Molt bé.
Això mateix.
Molt bé, Sara.
- "Farath"? - No, Farad.
F-A-R-A-D.
- D'on és? - Algerià.
- Ets mora? - Meitat mora.
El meu avi va venir de Tànger, però era de Calàbria.
Soc un quart africana, meitat catalana i meitat madrilenya.
- Però parla'm de tu, a banda del gimnàs. - De mi?
Sí, no ho sé. D'on surts?
De l'orfenat Virgen de las Casas, quilòmetre 17 de la carretera a Brunete.
- Ets orfe? - Gairebé.
El meu pare va morir quan jo tenia sis anys i ma mare... com si no existís.
Què vols dir?
Quan vaig fer set anys, ma mare em va ficar en un orfenat
perquè em convertís en un home
i ella va marxar amb un amic del meu pare.
Fas conya.
No, la meva vida és així de divertida.
M'encanten els orfes.
Com?
De debò. El meu pare diu que són més purs,
que no arrosseguen els traumes familiars, que són llibres en blanc.
Ton pare és un poeta.
Tinc un tiet que es diu Manuel
que sempre ha estat present.
Venia a veure'm els caps de setmana
i per vacances anàvem a una caseta que tenia a Huelva.
Ell és la meva família.
Però vas créixer tot sol.
T'hi acostumes.
Jo no sé si podria.
Segur que sí.
Sovint, la soledat està bé.
El pitjor és el fred.
Mira, recordo que a l'hivern
hi feia un fred que pelava
i quan era l'hora d'anar a jugar al pati,
corríem per anar a trobar un raconet
contra una paret que estava calentona perquè tenia, just darrere,
el forn d'una fleca.
I recordo que m'hi quedava assegut,
mirant els edificis a l'altra banda del carrer,
i veia les finestres,
les llums, les cases,
les famílies sopant...
Aquesta és la meva vida.
Jo fa un any que rondino
pel caos de Madrid, de la gent...
Estava boja per acabar el curs.
Però has provat les meves classes i et vols quedar.
És clar.
La meva família té casa a Madrid, però fan els negocis a Marbella.
- Quins negocis? - Importació i exportació.
- Exportació? - Sí.
Oskar, el noi a qui vas colpejar...
- No cal que m'ho expliquis. - Ho vull fer.
És un estafador. Va intentar estafar el meu pare.
El vam denunciar i, en fi...
És el que implica tenir un negoci.
Estic mirant de muntar-ne un.
- De debò? - Sí, bé...
vull deixar de cobrar un sou en un gimnàs
i obrir-ne un de propi.
Al cap i a la fi, les clientes venen per mi.
- Doncs et faràs d'or. - Qui ho diu?
La noia a qui vaig ajudar al carrer quan no calia,
o l'advocada experta en negocis?
He de marxar.
- Passa res? - No, és el xofer del meu pare.
Li he explicat què va passar i ha insistit a recollir-me.
- M'agradaria tornar-te a veure. - És clar.
No, "és clar", no. Quan?
Ets un romàntic, Oskar.
Romàntic? Ho deia per les classes.
- Adeu. - Adeu.
És una noia especial.
Home, si té xofer i un Rolls-Royce...
No ho deia per això. Noto que hi ha una connexió.
Quina connexió? Tu no entens res de res.
Els rics de Marbella ens miren per damunt de l'espatlla.
- Però si tu no hi has estat mai. - Però soc andalús.
Sé com són els senyorets.
La Sara no és d'aquesta mena. A més, el seu avi era moro.
Pitjor encara.
Vinga.
Càgon sa puta mare.
L'aire condicionat va per conductes i té només dos anys.
No crec que us doni cap problema.
Hi haurà 30 o 40 persones fent salts i suant, aquí.
He vist coses pitjors.
Haurem de pintar les parets.
Cap problema. Això no tornarà a ser una fusteria.
Disculpeu-me un segon.
- I doncs? - Bé.
Bé, però costa un ull de la cara.
Ja, però som a dos carrers de Nuevos Ministerios.
Et donarà per pagar les obres i el lloguer.
No, recuperarem la inversió en tres mesos.
- Això no és realista. - Confia en mi.
Confia-hi.
Res, trucaven de l'agència.
Dos clients el volen veure aquesta tarda.
Ens el quedem.
Fantàstic, doncs ja ho sabeu,
la fiança és de 150.000 pessetes.
D'això se n'ocuparà el meu oncle.
Oi que sí?
- Bon dia. - Oskar!
Pensava que no tornaries.
Ui! Això sona molt fatalista.
Ets la primera clienta que no repeteix després d'una sessió.
He estat molt ocupada,
però soc aquí.
Avui tampoc no dus malles?
No. He vingut per donar-te aquesta invitació.
És l'aniversari del meu pare i farà una festa.
Aquí hi diu l'adreça.
M'estàs convidant a una festa familiar a Marbella?
No, és a Madrid.
Venen amics del meu pare de l'estranger. És més còmode.
- Per què m'hi convides? - Em vas salvar d'un agressor, recordes?
Sí, tens raó.
Estarà ple de possibles clientes. T'agradarà.
Allà ens veurem.
Molt bé.
Per cert,
- he de portar vestit? - No.
Sigues tu mateix.
I no portis res.
Em vaig enganyar sense saber que qui perdia era jo.
De tant que vaig esperar, jo que mai no oferia.
Avui em toca plorar, jo que sempre reia.
- Invitació? - Sí.
Em vaig oblidar de viure.
- Endavant. - Gràcies.
Em vaig oblidar de viure.
Et vaig dir que no portessis res.
- Això és... - De bojos.
Sí, al meu pare li encanta fer bogeries.
Vine, te'l presentaré.
De tant jugar amb els sentiments,
i viure d'aplaudiments embolicats en somnis.
De tant cridar al vent les meves cançons...
Al meu pare li encanta.
No ha estat gens fàcil aconseguir que vingués avui.
M'ho puc imaginar.
- Som-hi? - Sí.
Em vaig oblidar de viure.
Què m'havies dit que feia, el teu pare?
Importació i exportació d'electrodomèstics.
"Pare, tinc un guanajo." I el capellà diu,
"Fins quan penses tocar els ous amb això del guanajo?"
Guanajo a Cuba vol dir imbècil.
- Per poc no... - Papa.
L'Oskar. El noi de l'aeròbic.
Caram, el noi de l'ampolla.
- Com diu? - Li vas estampar una ampolla
al cap d'aquell malparit, oi?
- Bé, jo... - Abraça'm, collons.
Aquest nano els té ben posats.
- Un plaer. - En Kaspar, soci del meu pare.
- Encantat... - I ell és en Lopera, un vell amic.
T'haurien de donar la medalla al mèrit civil, nano.
També es dedica a la importació i exportació?
No, ja m'agradaria. Soc funcionari públic.
És comissari de la Policia Nacional.
Caram.
I tu a què et dediques?
- Soc professor d'aeròbic. - Que no li arribi a la Jane Fonda!
Papa...
Té.
El millor mojito del món. Recepta d'en Henry, un amic cubà.
Diu que el secret és fer servir rom blanc i sucre morè.
- En Henry no ha pogut venir? - No ha aconseguit el visat.
Viu a Praga.
Però Praga no és gaire lluny.
I què? És l'Europa comunista. Et sona la Guerra Freda?
En Kaspar és polonès. pot sortir perquè té molts amics.
Com el de la cançó.
No t'ho perdis. Gamba blanca de Huelva. L'autèntica.
Prova-la. Jo abans la comprava a Portugal,
la revenia a Vigo i els deia que era de Huelva.
- Treballes al sector del marisc? - No.
És un cul inquiet i com que mon pare el salva
- cada cop que la caga. - Mira qui parla.
I, ara, a què et dediques?
M'acabo de treure el carnet de patró de iot.
- Patró de iot? - Sí, en tenim un al Port Banús.
- Si la Sara t'hi porta, fliparàs. - Segur que sí.
Tu et vas criar en un orfenat, oi?
Doncs sí.
Escolta, i a les teves classes hi van molts nois guapos?
La meva germana no perd mai l'ocasió.
- I si te'n vas a la merda? - Però si és veritat. Espera!
Oskar!
Et presento el meu oncle Khalid.
- Volia conèixer "l'home de l'ampolla". - Encantat.
Benvingut.
És palestí, però viu a Tunísia.
O a Trípoli, Damasc, París...
- Casa meva soc jo. - Hòstia.
La meva neboda diu
- que ets professor d'aeròbic. - Doncs sí.
Com la Jane Fonda.
Sara, vine!
Sí! Ara torno.
Saps on són els lavabos?
- Pregunta a la cuina. - A la cuina.
D'acord, gràcies. Un plaer.
Un moment, si us plau.
Papa, pots venir?
Recordo amb nitidesa
l'albada de la meva infantesa.
Les seves mans, alhora fortes i suaus.
Després em va ensenyar a somiar,
a no tenir por de volar.
Aquesta cançó és per al papa,
l'home que m'ha donat la vida.
Com una llum enmig de la foscor,
m'il·lumina i m'omple de saviesa.
Aquesta cançó és per al papa
L'home que m'ha donat la vida.
Com una llum enmig de la foscor
Mira, Oskar. Mira la meva germana.
Aquesta cançó és per al papa,
l'home que m'ha donat la vida.
- Gràcies! Moltes gràcies. - Bravo!
Gràcies, companys. Molts de vosaltres em coneixeu des de fa temps.
Només us vull dir que tot allò que soc i tinc és gràcies a la meva família.
L'hi dec a la meva dona, la Carmen.
Als meus fills.
He treballat com un cabró tota la vida.
M'he perdut moltes coses per no estar amb ells,
i ara que en faig 55 i m'apropo a la maleïda tercera edat,
només vull estar amb ells, esperar que arribi un net,
i trobar un club de petanca per a la jubilació.
Gràcies, amics meus.
Continueu gaudint de la festa!
- Bravo, papa! - Gràcies.
- Ep, ja marxes? No, home. - Bé, és que demà tinc classes.
- Però si és molt d'hora. - És que visc lluny.
- On vas? - Marxa. No te'n vas.
Queda't. Això acaba de començar.
- Demà tinc classes i he de descansar. - Mira.
Et preparem un te, per si has begut una mica, i et quedes.
Jo què sé.
Gràcies. És una festa increïble. Moltes gràcies, de debò.
Un peu que surt d'una paret.
Que ho vaig veure, hòstia!
El paio estava emmordassat, t'ho juro.
- I què penses fer-hi. - Jo? No res.
Què cony puc fer-hi? No és problema meu.
Creus que són mafiosos?
Però si hi havia un comissari de la Policia Nacional.
És clar... o això és el que et van dir.
- Ves a saber. - No ho sé, Manuel.
Estava ple de gent estranya.
Com d'estranya?
Africans, àrabs, polonesos, cubans... Gent estranya.
Collons. I si van darrere teu?
Ningú no sap què vaig veure.
I a ella què li diràs. No és pas idiota. Si nota alguna cosa...
No crec que la torni a veure, Manuel.
Viu a Marbella i està a punt d'acabar el curs.
Com que deies que t'agradava tant i que havíeu connectat...
No tornarà, Manuel.
La Sara és rica i no tenim res en comú.
Em volia donar les gràcies, res més.
Rei, m'he fet una mica mal a l'espatlla.
És normal, Joana. Abans quan has fet aquest moviment...
- Necessitem classes particulars. - Quan vulgueu.
T'agrada el cuscús?
Menjar d'Algèria.
Hi ha un lloc a tocar on el fan de meravella.
M'encantaria, de debò, però tinc una classe a les 16:00.
Falten dues hores.
Sí, però m'he de preparar. He d'estirar, hidratar-me...
D'acord.
Em rebutges?
La veritat és que em va sorprendre que marxessis de sobte, com si...
Com si hagués passat quelcom.
A què es dedica la teva família, Sara? De debò.
- Què vols dir? - Un aniversari amb Julio Iglesias,
una mansió de collons,
convidats africans, àrabs, polonesos, cubans...
Importació i exportació d'electrodomèstics, ja t'ho vaig dir.
I el paio del soterrani? Era una nevera?
Mare meva.
- D'això es tracta. - I què hauries fet tu?
Preguntar, Oskar. Preguntar.
Preguntar què? I com?
"Per casualitat no teniu un paio al soterrani ple de blaus?"
Disculpa, però tens molta imaginació.
Ni imaginació ni hòsties. Ho vaig veure.
Un paio emmordassat i apallissat al soterrani d'una casa que, collons...
- És casa teva! - Oskar, t'equivoques.
El que vas veure és un fill de puta
que va intentar estafar-me a mi i a la meva família,
igual que el paio del carrer de l'altre dia.
De fet, treballen junts.
Saps per què m'estirava dels cabells i era tan agressiu?
Volia saber on teníem el seu company.
- Això és el que va passar. - El teníeu segrestat.
Què collons estàs dient? Si us plau...
El meu pare només volia espantar-lo. Ja l'ha deixat anar.
Sí, el que tu diguis.
Vols venir a casa meva?
Hi estàs convidat.
- Comprova-ho. - Sara, si us plau.
Si et penses que som una família
de mafiosos que segresten persones,
per què no ens has denunciat?
No soc dels que van a la policia.
Prefereixo dir les coses a la cara.
I per això vas sortir corrents?
Oskar, per què estàs aquí, ara, amb mi?
- Per què em vas ajudar al carrer? - T'estaven pegant.
N'estàs segur?
O és perquè vas veure una noia rica i vas pensar que en trauries profit?
- Un profit de què? - No ho sé, Oskar.
Els calés són molt llaminers.
Tu et vols independitzar,
obrir el teu negoci d'aeròbic, ser algú.
Tenir èxit.
No en tens ni idea. Ves a cagar.
Saps què?
M'encanta com ets. M'encanta que siguis ambiciós i atrevit.
Si no haguessis vingut avui, hauria pensat: "Aquest paio és un cagat.
"No té collons de dir-me què li passa".
Però ets aquí, amb mi.
Perquè ets igual que jo.
- I això que cony significa? - Que no m'importa
- que treguis profit de mi. - Profit?
Hi dono voltes des que vaig fer la teva classe d'aeròbic.
Què et semblaria obrir un gimnàs a Marbella?
A Marbella?
Està ple de gent amb calés que frisa per cremar calories.
M'estàs intentant comprar?
No, Oskar.
Ets un geni quan toca fer suar les noies. En economia, d'això se'n diu oportunitat.
Depèn de tu. Pot seguir a tercera regional
o pujar a primera divisió.
El meu oncle ja ha llogat un local.
No t'amoïnis.
No tinc cap pressa.
Rumia-t'ho.
I si dius que no, et prometo que no et tornaré a molestar.
No tens ni puta idea d'on t'estàs ficant.
Només és una prova.
Però què cony has de provar?
Són taurons i se t'empassaran abans no te n'adonis.
No et preocupis per aquesta sala.
Si a Marbella surt tot bé, ens beneficiarà.
És la teva sala, Oskar. Jo només t'estic ajudant.
I jo miro de ser realista.
Realista?
Manuel, els teus estalvis només serveixen per començar.
Haurem de demanar un préstec.
No deies això fa tres dies.
És una oportunitat, Manuel. Un tren que passa una vegada a la vida.
T'estàs deixant enlluernar pel cotxe, el xofer, la casa...
Vol invertir-hi 200.000.
- I jo en tinc més d'un milió. - Vull dir 200.000 dòlars.
Són 32 milions de pessetes.
Si vols comprovar les altres habitacions,
jo encantada. Fem la visita completa.
Collons.
O, si ho prefereixes, et puc convidar a una copa de vi a la sala d'estar.
El meu pare té un celler espectacular.
La meva família.
Aquest és el meu germà Hugo.
Aquesta és la Tanya i aquesta soc jo.
Jo vinc d'un lloc molt fotut, Sara.
- Ja ho sé. - No, no ho saps.
Em vaig criar en un orfenat.
La meitat de la gent amb qui vaig créixer
és morta o gairebé. Les putes drogues.
Per què m'ho dius, això?
Perquè vull que entenguis
que jo no vull saber-ne res, de problemes,
ni de baralles, ni de mandangues.
Només vull tirar endavant.
- Ho entens? - Perfectament.
D'acord.
Tot el que fem ha de ser legal.
Legal i transparent.
A la meva família, tot és legal i transparent.
Per això tenim aquesta casa. Blanca i amb finestres.
Perquè som oberts.
Massa i tot, a vegades.
Res més que calgui aclarir?
M'enduré cap altre ensurt?
Bé, tinc una pistola Glock
- a la tauleta de nit. - Collons.
- Per si de cas. - No, i tant.
La vols veure?
És de debò?
És clar.
La puc agafar?
Vols un porro?
Vinga.
És la primera vegada que agafes una pistola?
Sí.
- La saps fer servir? - És clar.
De petita acompanyava el meu pare a practicar.
Et fa por?
No, por no me'n fa.
Respecte.
El millor és que et respectin sense haver-la d'utilitzar.
El meu pare sempre ho diu.
Segur que la teva família és a Marbella?
Els Farad no mosseguen, Oskar.
Pots quedar-te el temps que vulguis.
I hem de parlar de moltes coses.
Com per exemple?
L'emplaçament del local, l'agència de màrqueting...
Agència de màrqueting?
Serà la primera sala d'aeròbic de Marbella.
Ha de ser l'hòstia.
La teva vida canviarà, Oskar.
Els seus pares no venen gaire per Madrid.
Em quedaré a casa seva mentre ens preparem per Marbella.
Per tu és com un conte de fades: la Ventafocs.
Pots quedar-te al pis el temps que vulguis.
Si te'n vas a Marbella, tanquem a Madrid.
Carai, Manuel. Potser allò no surt bé.
- Però tu vols que surti bé, oi? - Ho vull provar.
Com tu, quan vas venir a Madrid.
Jo no vaig deixar ningú a l'estacada.
No t'estic deixant a l'estacada, collons.
Però què devia pensar la teva dona quan vas marxar?
Vols que parlem de la meva dona?
- La vas deixar allà, oi? - Sí, amb la meitat dels diners
i no em va deixar endur res.
I en tenies tot el dret, Manuel.
- Igual que jo, caram. - Quin dret?
El dret d'equivocar-me.
Apa doncs. Equivoca't.
Sempre recordaré aquella frase, perquè va ser premonitòria.
Però no vaig saber escoltar. No me'n vaig adonar.
Encara era aquell nen a qui li agradaven els petards i el futbolí,
que no sabia res de política,
i creia que el món era el que semblava.
Perquè hi ha coses que només s'aprenen d'una manera...
A base de cops.
On és el Kamal?
- Parla, meuca! - Deixa'm estar!
Deixa'm anar, si us plau.
Digue'm on és?
Comets un error. No sé de qui m'estàs parlant.
On és, et dic?
Deixa'm anar, collons!
On és en Kamal? Parla!
Digue'm on és!
No sé de qui em parles, de debò.
No el conec!
Parla.
Meuca!
On és en Kamal?
T'he dit que no el conec. Que no hi sents?
Què li heu fet?
Parla, meuca.
- Parla. - No sé de qui em parles?
Parla. On és en Kamal? On és?
Para!
No et moguis!
Què n'has fet de l'altre?
S'ha caigut escales avall.
És viu?
- No ho sé. - Comprova-ho.
Comprova-ho.
- Respira? - No ho sé.
- És mort. - Hòstia puta.
Truquem a la policia?
No.
Què collons està passant, Sara?
Estaven buscant l'altre home.
Vas dir que l'havíeu deixat anar.
He de trucar al meu pare.
Ell ho solucionarà.
Sara!
Qui collons sou vosaltres?
Subtítols: Victor Monreal
Supervisor creatiu: Roger Peña