Nechtěl jsem nikoho zabít.
Nikdy jsem nechtěl jít do války,
abych zbohatl na neštěstí jiných lidí.
Takový jsem nebyl.
Byl jsem prostý člověk, kluk odvedle,
který měl rád petardy a fotbal.
Nikdy jsem nesnil o tom, že budu mít dům s bazénem.
Ale když nejste nikdo, myslíte si, že si všechno zasloužíte.
I když nemáte ani ponětí, jak svět funguje,
a je vám to vlastně jedno.
O politice jsem nic nevěděl.
Neměl jsem ponětí o studené válce.
Nedokázal jsem na mapě najít Moskvu, Washington, Jemen ani Prahu.
Můj svět začínal v Aluche
a končil v La Castellana.
Násilí bylo způsobem, jak upustit páru.
Ideologie byla jen plakát.
Nebo tričko s Che Guevarou.
Život byl jednoduchý
a lidé buď zlí, nebo dobří.
Smrt byla něco, co se stávalo feťákům v sousedství.
A tak to bylo, dokud si mě nevšimla rodina Lea Farada.
Pohled, ve kterém mohla být krása a svádění.
Rošťácký pohled, ze kterého čišela drzost a domýšlivost.
Ale taky čistá nevinnost,
jako by byla bez hříchu.
Nebo hloubka, která přichází se znalostí světa
a s mocí tím světem otáčet.
To byli Faradovi, šťastná rodina.
Jakou jsem já nikdy neměl.
Proto jsem chtěl být jako oni,
vstoupit do klanu.
I když to znamenalo násilí.
FARADOVI
Tohle jsem já, Oskar,
věk 27 let.
Nemám žádné vzdělání,
ale vydělávám 60 000 peset měsíčně jako instruktor aerobiku.
Moje lekce měly obrovský úspěch.
Tak jsem se rozhodl.
Že si otevřu vlastní studio.
Ne, Manueli.
Nemůžu si otevřít studio aerobiku v Lavapiés.
Je to špatná čtvrť, lidi jsou tam švorc.
Co to má být? Chceš jenom nóbl zákazníky?
To je můj strejda Manuel, celý život pracoval jako horník.
Stal se hlavním odborníkem na výbušniny v Riotintu,
ale pak musel předčasně do důchodu
a otevřel si v Madridu obchod s pyrotechnikou.
Měl v plánu vynalézt tichý ohňostroj,
který by nevadil dětem a psům.
Říkal, že Španělsko je nejveselejší země v Evropě
a že na tom patentu zbohatne.
Do prdele.
Takže zatímco experimentoval,
navrhl jsem, aby investoval do aerobiku a byl můj partner.
ÚŽASNÉ KOMERČNÍ PROSTORY
Ne. Musíme najít něco tady ve čtvrti Salamanca.
-To je moc drahý. -Ale jsou tu moje zákaznice.
Pracujou tady.
Žijou tady lidi, co mají prachy a nadšeně je utrácejí v tělocvičně.
Jen se podívej na ty lidi tady. Jak jsou oblečený.
Jak jedí.
Jak se usmívají.
Hele.
Ta holka tamhle.
Dokážeš si ji představit, jak jí sendvič s kalamárama?
Nedokážeš, co?
Takováhle ženská
nikdy nevkročí do Aluche nebo Lavapiés.
-Káva. Drobné si nechte. -Čistá elegance.
Taková ženská je čistá elegance.
Taková ženská nepotřebuje aerobik.
Jistěže potřebuje.
To není jen o spalování tuku. Je to o tomhle.
Jde o uvolňování endorfinů, cítit se dobře, dopřávat si.
-Mně k tomu stačí pivo. -Není divu.
Půlku života jsi strávil v dole.
Proto mám peníze na investici do tvojí tělocvičny.
Ale jestli chceš investovat, musíš tohle pochopit.
Je to jednoduchý. Potřebujeme něco levnýho.
-A ve čtvrti Salamanca. -Hej! Přestaň!
Nesahej na mě! Pusť mě!
-Pusť! -Do pr...
Kurva.
Kurva!
Hej!
To bude její přítel! Oskare!
Hej!
Sakra!
-Co to kurva děláš? -Pomáhám ti.
-Kdo se tě prosil? -Přimáčkl tě k autu.
Co ten chlap dělá?
Oskare!
-Pojď, jdeme. -Jo.
Běž pryč.
-Seru na tebe! -No tak, sakra.
-Taxi! -Věřil bys tomu?
Asi je to její kluk, já ti to říkal!
Zasranej šílenec.
Mohla to být jen bezvýznamná událost,
pokus zapůsobit na potenciální zákaznici,
něco, co při další cestě životem zapomenete.
Střelný prach, tělocvična...
Sny obyčejného chlapa, kluka odvedle.
Ale osud obvykle nemá nic společného s náhodou
a hodně společného s vytrvalostí.
Dobré ráno, Paulito. Jak se vede?
-Juano. -Ahoj.
-Co tvůj kotník? -Lepší, díky.
-Na mentol je spoleh. -Jo.
-Merche. -Kdy budeš hrát flamenco?
Jasně, Merche. Flamenco radši necháme na pódium.
-Rumba. -Jo, jo.
Oskare.
Pamatuješ si na mě?
Jak se má tvůj přítel?
Není to můj přítel. S takovýma chlapama nechodím.
Ale k tvojí odporný povaze se hodí.
Jaký odporný povaze?
Jen jsem chtěla, abys věděl, že nepotřebuju tvoji pomoc.
Byla jsem už v mnohem horších situacích a vím, jak je zvládnout.
Přišla jsi sem, jen abys mi zas dělala dusno?
Přišla jsem ti poděkovat. Nic víc.
V kavárně říkali, že tady děláš.
-Co jsi zač? Trenér? -Instruktor aerobiku.
Mimochodem, já jsem Sara.
Těší mě.
-Studuju kousek odsud. -Co?
Obchodní management.
Ale jsem právnička.
Jako hodně mých zákaznic.
Tamhle je podnikatelka, právničky, inženýrky...
Samé ženy?
To je pro aerobik typický.
Promiň, ale mám teď hodinu.
Co kdybys to zkusila?
Ne, děkuju.
Pomáhá to vyčistit mysl.
-Třeba se ti to zalíbí a přidáš se. -Nejsem z Madridu.
-Odkud jsi? -Z Marbelly. Škola končí za měsíc.
Tak jdem na to. Řekni mi velikost a já ti seženu legíny.
Ne, vážně, ne.
Jen jsem ti chtěla poděkovat.
Ahoj.
No tak, Juano, prosím!
To koleno! Protáhni ten zadek! To je ono.
Tak co, Saro? Teď potřebuješ pomoc, viď, krásko?
Jedeme!
Propněte kolena, prosím!
Výborně.
To je ono.
Výborně, Saro.
-„Farath“? -Ne, Farad.
F-A-R-A-D.
-Odkud je to jméno? -Z Alžírska.
-Ty jsi Arabka? -Napůl Arabka.
Můj dědeček pocházel z Tangeru, ale byl z Kalábrie.
Takže jsem ze čtvrtiny z Afriky a napůl z Madridu a z Katalánska.
-Ale řekni mi o sobě, kromě tělocvičny. -O sobě?
Jo, já nevím. Odkud jsi?
Ze sirotčince Virgen de las Casas, 17. kilometr na silnici do Brunete.
-Ty jsi sirotek? -Skoro.
Táta umřel, když mi bylo šest, a máma na mě zapomněla.
Jak to myslíš?
Když mi bylo sedm, poslala mě do sirotčince,
aby ze mě udělali chlapa,
a přestěhovala se k tátovu kamarádovi.
To si děláš srandu.
Ne, můj život je veselej.
Miluju sirotky.
Cože?
Vážně. Táta říká, že jsou čistší,
protože si nenesou trauma z rodiny a jsou jako nepopsaný list.
Táta je básník.
Mám strejdu jménem Manuel,
vždycky mě podržel.
O víkendech za mnou chodíval
a o svátcích mě bral do svýho domu v Huelvě.
On je moje rodina.
Ale vyrůstal jsi sám.
Na to si člověk zvykne.
To bych nezvládla.
Ale jo.
Samota je často dobrá věc.
Těžkej je na tom ten chlad.
Hele, pamatuju si, že v zimě
mrzlo, až praštělo,
a když byl čas jít ven,
rychle jsme běželi zabrat si místo
vzadu u zdi, kde bylo teplo, protože to bylo
hned u pekařský pece.
A pamatuju si, že jsem tam seděl,
díval se na budovy na druhý straně ulice
a koukal se do oken,
na světla, domovy,
rodiny u večeře...
A to je můj život.
Už rok si stěžuju
na Madrid, lidi v něm a zmatek...
Těšila jsem se na konec školního roku.
Pak jsi byla na mojí hodině a změnila jsi názor.
Jasně.
Moje rodina má dům v Madridu, ale podnikáme v Marbelle.
-Co je váš rodinný podnik. -Import-export.
-Export? -Jo.
Oskare, ten chlap, cos ho praštil...
-Nemusíš nic vysvětlovat. -Ale já chci.
Je to podvodník. Pokusil se podvést mého otce.
Nahlásili jsme ho na policii a pak...
To patří k podnikání.
Chci začít podnikat.
-Vážně? -Jo, no...
Nechci už dostávat plat za to, že učím v cizí tělocvičně,
a chci si otevřít vlastní.
Koneckonců, klientky tam chodí kvůli mně.
-Vyděláš majlant. -To říká kdo?
Holka, která na ulici nepotřebovala moji pomoc,
nebo právnička se specializací na podnikání?
Musím jít.
-Děje se něco? -Ne, to je tátův šofér.
Řekla jsem mu, co se stalo, a trval na tom, že mě vyzvedne.
-Chtěl bych tě zase vidět. -Jasně.
Ne, ne „jasně“. Kdy?
Jsi romantik, Oskare.
Romantik? Mluvím o aerobiku.
-Měj se. -Čau.
Je to výjimečná holka.
To věřím. Pokud má šoféra a Rolls-Royce...
Tak to nemyslím. Myslím, že mezi náma něco je.
Něco je? Ty to nechápeš.
Bohatý lidi z Marbelly náma pohrdaj.
-V Marbelle jsi nikdy nebyl. -Ale jsem z Andalusie.
A vím, jaký ty nóbl lidi jsou.
Sara není slečinka. Její dědeček byl navíc Arab.
To je ještě horší.
Jdem na to.
Do prdele.
Před dvěma lety jsem instaloval nový elektrický vedení.
Myslím, že by to nemělo dělat problémy.
Bude tady poskakovat a potit se 30 nebo 40 lidí.
Už jsem viděl horší, kámo.
Budeme muset vymalovat.
Bez problému, z tohohle truhlářství už nikdy nebude.
Omluvte mě na chvilku.
-Tak co? -Hezký.
Hezký, ale kurva drahý.
Jo, ale je to dva bloky od Nuevos Ministerios.
Budeš mít potíže zaplatit rekonstrukci a nájem.
Ne, ta investice se vrátí za tři měsíce.
-To je nereálný. -Věř mi.
Prostě mi věř.
No nic, to byla agentura.
Chtějí to vidět ještě dva zájemci.
My to bereme.
Skvělý, jak jsem říkal,
kauce je 150 000 peset.
Strejda se o to postará.
Že jo?
TĚLOCVIČNA PLATINA
-Dobrý den. -Oskare!
Já myslel, že už se nevrátíš.
Uf, to zní dost fatalisticky.
Jsi první klientka, která se po lekci nevrátila.
Měla jsem moc práce,
ale teď tu jsem.
Dneska zase nemáš legíny?
Ne, přinesla jsem ti tuhle pozvánku.
Táta má narozeniny a pořádá oslavu.
Je tam adresa.
Zveš mě na rodinnou oslavu v Marbelle?
Ne, je to v Madridu.
Táta má kamarády z ciziny. Tohle je praktičtější.
-Proč zveš mě? -Zachránil jsi mě, pamatuješ?
Jo, to je pravda.
Bude tam spousta potenciálních zákaznic. Bude se ti to líbit.
Tak se tam uvidíme.
Fajn.
Mimochodem,
-musím mít oblek? -Ne.
Buď sám sebou.
A nic nenos.
Něco jsem si namlouval a nevěděl, že jsem to já, kdo prohrává.
Tolik jsem čekal a nic nenabízel.
Dnes musím plakat, já, který se vždycky smál.
-Máte pozvánku? -Ano.
Zapomněl jsem žít.
-Běžte dál. -Díky.
Zapomněl jsem žít.
Říkala jsem, ať nic nenosíš.
-Hele, tohle je... -Je to šílený.
Jo, táta má rád šílený věci.
Pojď, představím tě.
Tolik jsem si hrál s city.
Žil z ovací zabalených do snů.
Křičel jsem své písně do větru.
Táta ho miluje.
Nebylo lehký ho najmout, aby tu dneska byl.
To si umím představit.
-Jdeme? -Jo.
Zapomněl jsem žít.
Co že jsi říkala, že táta dělá?
Dovoz a vývoz domácích spotřebičů.
„Otče, chytil jsem lelka.“ A kněz řekne:
„Jak dlouho chceš ještě chytat lelky?“
Lelek je druh ptáka.
-Skoro jsi... -Tati.
Oskar. Ten z aerobiku.
Sakra, ten chlápek s lahví.
-Prosím? -Praštil jsi lahví
toho hajzla, co ji napadl, ne?
-Ano, ale... -Pojď sem, sakra.
Ten kluk má koule.
-Rád tě poznávám. -Kaspar, tátův partner.
-Těší mě. -A tohle je Lopera, starý přítel.
Měl bys dostat medaili za zásluhy, chlapče.
Taky podnikáte v zahraničním obchodu?
Ne, kéž by. Jsem státní úředník.
Lopera je policejní komisař.
Páni.
A co děláš ty?
-Jsem instruktor aerobiku. -Doufejme, že to nezjistí Jane Fondová!
Tati...
Tumáš.
Nejlepší mojito na světě. Od mého kubánského přítele Henryho.
Tajemství prý spočívá v použití bílého rumu a černého cukru.
-Henry nemohl přijet? -Nedostal vízum.
Žije v Praze.
Ale Praha není moc daleko.
To je jedno, je to komunistická Evropa. Říká ti něco studená válka?
Kaspara z Polska pustili, protože má milion kamarádů.
Jako v té písničce.
Podívej. Pravá bílá kreveta z Huelvy.
Ochutnej ji. Dřív jsem je kupoval v Portugalsku
a ve Vigu je pak prodával jako krevety z Huelvy.
-Obchodujete s mořskými plody? -Ne.
Jen nedokáže být v klidu a táta ho pak zachraňuje,
-když něco podělá. -To říká ta pravá.
A co teď děláte?
Právě jsem udělal zkoušky na kapitána jachty.
-Kapitána jachty? -Jo, v Puerto Banús máme jachtu.
-Ať tě tam Sara vezme, bude se ti líbit. -To určitě.
Hele. Ty jsi vyrůstal v sirotčinci, viď?
Ano.
Hele, a chodí na tvoje hodiny hodně hezkých chlapů?
Sestra nikdy nevynechá žádnou příležitost.
-Co kdybys šel do prdele? -Hele, je to pravda. Počkej!
Oskare!
Tohle je můj strýc Khalid.
-Chtěl jsem poznat „toho s lahví“. -Těší mě.
Vítej.
Je Palestinec, ale žije v Tunisku.
Nebo v Tripolis, Damašku nebo Paříži...
-Nosím si domov s sebou. -Páni.
Neteř říkala,
-že jsi učitel aerobiku. -To je pravda.
Jako Jane Fondová.
Saro, pojď sem!
Ano! Hned se vrátím.
Nevíte, kde je záchod?
-Zeptej se v kuchyni. -V kuchyni.
Tak jo, díky. Rád jsem vás poznal.
Okamžik, prosím.
Tati, můžeš sem přijít?
Jasně si vzpomínám
Když jsem byla ještě malá
Jeho ruce, silné a jemné současně
Pak mě učil snít
A nebát se létat
Tahle písnička je pro tátu
Pro člověka, co mi dal život
Je jako světlo v temnotě
Září na mě a vštěpuje mi moudrost
Tahle písnička je pro tátu
Pro člověka, co mi dal život
Je jako světlo v temnotě
Hele, Oskare. Podívej na mou sestru.
Tahle písnička je pro tátu
Pro člověka, co mi dal život
-Děkuju! Mockrát děkuju. -Bravo!
Děkuju, přátelé. Mnozí z vás mě znají už dlouho a dobře.
Chci říct jen to, že všechno, co jsem, všechno, co mám, je díky mojí rodině.
Je to díky mé ženě, Carmen.
Díky mým dětem.
Celej život jsem makal jako blázen.
Zmeškal jsem spoustu věcí, když jsem s nima nebyl,
a teď, když je mi 55 a to zatracený stáří je čím dál blíž,
nechci nic jinýho, než být s nima, a brzy snad i s vnoučatama,
a najít klub, kde budu hrát pétanque a těšit se na důchod.
Děkuju vám, přátelé.
Užijte si oslavu!
-Bravo, tati! -Děkuju.
-Hej. Už odcházíš? To nemůžeš. -No, mám zítra hodiny.
-Ale je moc brzy. -Ale já bydlím daleko.
-Kam jdeš? -Odchází. Nechoď ještě.
Zůstaň tady. Večírek teprv začíná.
-Zítra mám hodiny. Musím si odpočinout. -Hele.
Uděláme trochu čaje pro případ, že by ses líznul, takže můžeš zůstat dýl.
To je dobrý, vážně.
Děkuju. Je to úžasná oslava. Vážně moc děkuju.
Ze zdi vyčuhovala noha?
Já to sakra viděl!
Ten chlap měl roubík, přísahám.
-A co budeš dělat? -Já? Nic.
Co můžu sakra dělat? Můj problém to není.
Co když jsou to gangsteři?
Byl tam policejní komisař.
Jasně, nebo to jenom tvrdil.
-Kdo ví. -Já nevím, Manueli.
Byla tam spousta divných lidí.
Jak divných?
Afričani, Arabové, Poláci, Kubánci... Divný lidi.
Do prdele, co když po tobě půjdou?
Nikdo neví, co jsem viděl.
Co řekneš jí? Není blbá. Jestli si něčeho všimne...
Nejspíš ji už neuvidím, Manueli.
Žije v Marbelle a studium jí brzy skončí.
Říkal jsi, že se ti líbí, že mezi váma něco je a tak...
Ona už nepřijde, Manueli.
Sara je bohatá, nejsme si v ničem podobní.
Chtěla dát jenom najevo vděčnost, to je všechno.
Trochu jsem si poranila rameno, zlato.
To je normální, Juano. Když jsi tenhle pohyb dělala předtím...
-Potřebujeme soukromý lekce. -Jo, kdykoli.
Máš rád kuskus?
Alžírský jídlo.
Tady kousek dělají úžasnej.
Moc rád, vážně, ale ve čtyři mám hodinu.
To je za dvě hodiny.
Jo, ale musím se na to připravit. Musím se protáhnout, hydratovat...
Jasně.
Chceš mě odmítnout?
Je pravda, že mě překvapilo, když jsi tak najednou odešel, jako...
Jako by se něco stalo.
V čem tvoje rodina podniká, Saro? Doopravdy.
-Jak to myslíš? -Narozeninová oslava s Juliem Iglesiasem,
zasraně úžasnej palác.
Mezi hosty Afričani, Arabové, Poláci, Kubánci...
Dovoz a vývoz domácích spotřebičů. Už jsem ti to říkala.
A ten chlap ve sklepě? To byla lednička?
Panebože.
-Takže o to šlo. -Co bys udělala ty?
Zeptala bych se, Oskare.
Zeptala se? Jak?
„Hele, nemáte náhodou ve sklepě zmlácenýho chlápka?“
Promiň, ale máš divokou představivost.
Hovno představivost. Viděl jsem to.
Totálně zmlácenej chlap s roubíkem ve sklepě domu, kterej... do prdele...
-Je to tvůj dům! -Pleteš se, Oskare.
Ten, koho jsi viděl, je zkurvysyn,
kterej se pokusil mě a moji rodinu podvést,
stejně jako tenkrát ten chlápek na ulici.
Pracovali společně.
Víš, proč mě chytil za vlasy a choval se hnusně?
Chtěl vědět, kde držíme jeho partnera.
-Tak to bylo. -Vy jste ho unesli.
Co to sakra říkáš? Prosím...
Táta ho chtěl jenom vystrašit. Už ho pustil.
Jasně, protože to říkáš.
Chceš přijít k nám domů?
Zvu tě.
-Přesvědč se sám. -Saro, prosím.
Jestli si myslíš, že jsme rodina
gangsterů, kteří unášejí lidi,
proč nejdeš na policii?
Nejsem ten typ, co chodí na policii.
Radši mluvím z očí do očí.
Proto jsi utekl?
Oskare, proč jsi tady, právě teď, se mnou?
-Proč jsi mi na ulici pomáhal? -Protože tě ten chlap bil.
Určitě?
Nebo jsi viděl bohatou holku a napadlo tě, že můžu být zlatý důl?
-Jakej zlatej důl? -Já nevím, Oskare.
Peníze jsou hodně přitažlivý.
Chceš se osamostatnit,
aby sis mohl otevřít studio aerobiku a být někdo.
Být úspěšnej.
Vůbec nevíš, o čem mluvíš. Jdi do prdele.
Víš co?
Líbí se mi, jakej jseš. Líbí se mi, že jsi ambiciózní a odvážnej.
Kdybys dneska nepřišel, řekla bych si: „Ten chlap je sráč.
„Nemá koule mi říct, co se děje.“
Ale jsi tady, se mnou.
Protože jsi jako já.
-Co to kurva znamená? -Znamená to, že mi nevadí
-být tvůj zlatej důl. -Jakej zlatej důl?
Přemýšlím o tom od chvíle, co jsem byla na tvojí lekci.
Co otevřít tělocvičnu v Marbelle?
V Marbelle?
Je tam spousta prachatých lidí, kteří touží spalovat kalorie.
Snažíš se mě koupit?
Ne, Oskare.
Umíš skvěle zajistit, aby se holky potily. V ekonomii se tomu říká příležitost.
Takže je to na tobě. Můžeš zůstat ve třetí divizi,
nebo vyskočit do extraligy.
Strejda už něco pronajal.
Neboj se.
Není kam spěchat.
Promysli si to.
Pokud se rozhodneš říct ne, slibuju, že tě už nebudu otravovat.
Nemáš kurva představu, do čeho se ženeš.
Chci to jen zkusit.
Co chceš kurva zkusit?
Ty lidi jsou žraloci, sežerou tě, než si toho vůbec všimneš.
S tímhle místem si nedělej starost.
Když vyjde Marbella, bude to pro nás dobrý.
Je to tvoje studio, Oskare. Já ti jen pomáhám.
A já se jen snažím být realista.
Realista?
Manueli, tvoje úspory mi stačí jen do začátku.
Pak budeme muset požádat o půjčku.
Tohle jsi před třemi dny neříkal.
Je to příležitost, Manueli. Životní příležitost.
Necháváš se oslnit autem, řidičem, barákem...
Je ochotná dát zálohu 200 000.
-A já mám víc než milion. -Myslím 200 000 dolarů.
To je 32 milionů peset.
Jestli se chceš podívat jinam,
klidně řekni. Provedu tě.
Sakra.
Nebo, jestli chceš, můžu tě pozvat na sklenku vína v obývacím pokoji.
Táta má úžasnej vinnej sklep.
Moje rodina...
Hele, to je můj bratr Hugo.
Tohle je Tanya a to jsem já.
Já pocházím z dost podělanýho místa, Saro.
-Já vím. -Ne, nevíš.
Vyrůstal jsem v sirotčinci.
Půlka lidí, se kterýma jsem vyrůstal,
jsou mrtvý nebo k tomu směřujou. Zasraný drogy.
Proč mi to říkáš?
Protože chci, abys pochopila,
že nechci mít nic společnýho s potížema nebo rvačkama
nebo bitím nebo něčím takovým, Saro.
Chci se jenom uživit.
-Rozumíš? -Dokonale.
Fajn.
Takže všechno musí být legální.
Legální a transparentní.
Všechno, co moje rodina dělá, je legální a transparentní.
Proto máme tenhle dům. Bílej a s oknama.
Protože jsme otevření.
Někdy dokonce až moc.
Chceš si vyjasnit ještě něco?
Narazím na další hrůzy?
No, mám v nočním stolku
-pistoli Glock. -Do prdele.
-Pro jistotu. -Jasně, dobře.
Chceš ji vidět?
Je opravdová?
Jasně.
Můžu si ji podržet?
Chceš jointa?
Jasně.
Držíš v ruce pistoli poprvé?
Jo.
-Umíš ji používat? -Jasně.
Táta mě brával na střelnici.
Máš strach?
Ne, strach ne.
Spíš respekt.
Ideálně by tě měli lidi respektovat, aniž bys ji použil.
To vždycky říká táta.
Tvoje rodina je určitě v Marbelle, jo?
Faradovi nekoušou, Oskare.
Můžeš zůstat, jak dlouho chceš.
Taky si musíme promluvit o spoustě věcí.
Jako třeba?
Chceme něco blízko moře? Jakou marketingovou agenturu...
Marketingovou agenturu?
Je to první studio aerobiku v Marbelle.
Musí to být kurva úžasný.
Brzy se ti změní život, Oskare.
Její rodiče do Madridu skoro nejezdí.
Budu bydlet u ní a budeme připravovat Marbellu.
Myslíš, že je to nějaká pohádka? Jako Popelka.
Můžeš bydlet v mým bytě, jak dlouho chceš.
Jestli odjedeš do Marbelly, v Madridu zavřeme.
Sakra, Manueli. V Marbelle to možná nevyjde.
-Ale ty to chceš, ne? -No, chci to zkusit.
Jako ty, když jsi přišel do Madridu.
Já se na nikoho nevykašlal.
Sakra, Manueli, já na tebe přece nekašlu.
Ale měli bysme se zeptat tvojí ženy, co tomu říkala.
Ty sem taháš moji ženu?
-Nechal jsi ji tam, ne? -Jo. S půlkou svých peněz
a nic jsem si s sebou nesměl vzít.
Měl jsi plný právo odejít, Manueli.
-Ale já ho mám taky, sakra. -Jaký právo?
Právo se mýlit.
Tak jo, do toho. Běž se mýlit.
Vždycky si budu pamatovat, co říkal, protože to byla předtucha.
Ale já neposlouchal. Neviděl jsem, co se blíží.
Pořád jsem byl ten kluk, co má rád petardy a fotbálek,
co neví nic o politice
a myslí si, že svět je takovej, jakej se zdá.
Protože něco se člověk naučí jen jediným způsobem...
Natvrdo.
Kde je Kamal?
-Řekni mi to, čubko! -Nech mě na pokoji!
Pusť mě, prosím.
Kde je?
Děláš chybu. Nevím, o kom mluvíš.
Kde je?
Pusť mě, kurva!
Kde je Kamal? Řekni mi to!
Řekni mi, kde je!
Říkám ti, že nevím, o kom mluvíš.
Neznám ho!
Řekni mi to!
Děvko!
Kde je můj kamarád?
Říkám, že ho neznám. Copak mě neslyšíš?
Co jste s ním udělali?
Řekni mi to, děvko.
-Řekni mi to. -Nevím, o kom mluvíš.
Řekni mi to. Kde je Kamal? Kde je?
Vypadni!
Ani hnout!
Co jsi udělal s tím druhým?
Spadl ze schodiště.
Žije?
-Nevím. -Běž se podívat.
Zjisti to.
-Dýchá? -Nevím.
-Je mrtvej. -Do prdele.
Zavoláme policii?
Ne.
Co se to kurva děje, Saro?
Hledali toho dalšího.
Říkalas, že jste ho pustili.
Musím zavolat tátovi.
On to vyřeší.
Saro!
Co jste sakra zač?
Překlad titulků: Marek Buchtel
Kreativní dohled: Tomáš Lenikus