N-am vrut să ucid pe nimeni.
N-am vrut să intru într-un război
ca să mă îmbogățesc pe spinarea altora.
Nu eram așa.
Eram un om simplu, băiatul din vecini
căruia îi plăceau artificiile și fotbalul de masă.
Niciodată n-am visat să am un conac cu piscină.
Dar când ești un nimeni, crezi că ți se cuvine tot.
Chiar dacă n-ai nicio idee cum funcționează lumea
și nici nu-ți pasă.
Nu știam nimic despre politică.
Nu aveam nicio idee despre Războiul Rece.
Nu știam unde sunt Moscova, Washington, Yemen sau Praga pe hartă.
Lumea mea începea la Aluche
și se termina în La Castellana.
Violența era un mod de a mă descărca.
Ideologia mea era un poster.
Che Guevara era un tricou.
Viața era simplă,
cu băieți buni și băieți răi.
Moartea venea la drogații din cartierul meu.
Și a fost așa până a pus ochii pe mine familia lui Leo Farad.
O privire capabilă să cuprindă frumusețe și seducție.
O privire șireată care exprima impertinență și îngâmfare.
Dar și inocență pură...
... parcă ar fi fără de păcat.
Sau profunzimea care vine odată cu cunoașterea lumii
și cu puterea de o face să se învârtă.
Așa erau Farazii, o familie fericită.
Ceva ce n-am avut niciodată.
De aceea am vrut să fiu ca ei,
să mă alătur clanului.
Chiar dacă implica violență.
FAMILIA FARAD
Ăsta sunt eu, Oskar,
27 de ani.
Fără educație,
dar câștig 60.000 de pesete pe lună ca instructor de aerobic.
Cursurile mele aveau un real succes.
Așa că am luat o decizie.
Să-mi deschid propriul studio.
Nu, Manuel.
Nu pot deschide un studio de aerobic în Lavapiés.
E un cartier rău famat, oamenii de acolo sunt săraci.
Ce e? Vrei doar clienți dichisiți?
Acesta e unchiul meu Manuel, miner dintotdeauna.
A devenit expertul principal în explozibili din minele din Riotinto,
până a fost forțat să se pensioneze
și a deschis la Madrid o afacere cu pirotehnice.
Planul lui era să inventeze o petardă silențioasă
care să nu deranjeze copiii sau câinii.
Spunea că Spania e cea mai petrecăreață țară din Europa
și că acest brevet l-ar îmbogăți.
Rahat!
În timp ce încerca să găsească formula,
i-am propus să investească în aerobic și să devenim parteneri.
SPAȚIU COMERCIAL FABULOS
Nu. Trebuie să găsim ceva aici, în cartierul Salamanca.
- E prea scump. - Dar aici sunt clienții mei.
Aici lucrează.
Aici trăiesc oamenii cu mălai și îi cheltuie fericiți pe sală.
Uită-te la oamenii de aici. Uită-te cum se îmbracă.
Cum mănâncă.
Cum zâmbesc.
Uită-te!
Fata aia de acolo.
Ți-o imaginezi mâncând un sandvici cu calamar?
Nu poți, nu?
O femeie ca ea
nu calcă vreodată în Aluche sau Lavapiés.
- Cafea. Păstrează restul. - Eleganță pură.
O astfel de femeie e eleganță pură.
O femeie ca ea nu are nevoie de aerobic.
Normal că are.
Nu e doar despre a arde grăsimi. E despre asta.
E despre a elibera endorfine, de a te simți bine, de a te răsfăța.
- O bere face asta pentru mine. - Nu mă miră.
Ți-ai petrecut jumătate din viață închis într-o mină.
Și-așa am bani să investesc în sala ta.
Dar dacă vrei să investești, trebuie să înțelegi asta.
E foarte simplu. Avem nevoie de un loc ieftin.
- Și în cartierul Salamanca. - Hei! Oprește-te!
Nu mă atinge! Lasă-mă în pace!
- Lasă-mă! - Rahat...
Fir-ar!
Hei!
Nu te băga, probabil e iubitul ei! Oskar!
Hei!
Rahat!
- Ce naiba faci? - Te ajut!
- Cine ți-a cerut asta? - Te-a țintuit pe mașină.
Ce face?
Oskar!
- Hai, să mergem! - Bine.
Pleacă!
- Du-te naibii! - Hai odată!
- Taxi! - Îți vine să crezi?
Probabil e iubitul ei, ți-am spus!
Nebuna naibii!
Ar fi putut fi doar o anecdotă,
o tentativă de a impresiona un potențial client,
ceva ce uiți în timp ce-ți vezi de viață.
Praf de pușcă, sala de sport...
Visurile tale de om normal, băiatul din vecini.
Dar, de obicei, soarta nu ține seama de coincidențe,
ci de perseverență.
Bună dimineața, Paulita. Ce faci?
- Juana. - Bună!
- Cum e genunchiul? - Mai bine, mersi.
- Mentolul ajută mereu. - Da.
- Merche. - Când o să pui un pic de flamenco?
Sigur, Merche. Să lăsăm flamencoul pentru o scenă de tablao.
- O rumba. - Da, da.
Oskar!
Îți mai amintești de mine?
Cum e iubitul tău?
Nu e iubitul meu. Nu ies cu astfel de tipi.
Dar ți se potrivește, la ce temperament ai.
Ce temperament?
Am vrut doar să știi că nu am avut nevoie de ajutorul tău.
Am fost în situații mult mai rele și știu cum să le gestionez.
Ai venit doar ca să mă bați iar la cap?
Am venit să-ți mulțumesc. Doar atât.
Cei de la cafenea au spus că lucrezi aici.
- Ce ești? Antrenor? - Instructor de aerobic.
Sunt Sara, apropo.
Îmi pare bine.
- Fac un master în apropiere. - În ce?
Administrarea afacerilor.
Dar sunt avocată.
Ca multe dintre clientele mele.
Sunt femei de afaceri, avocate, inginere.
Doar femei?
Asta e chestia cu aerobicul.
Trebuie să mă scuzi, dar am un curs acum.
De ce nu încerci?
Nu, mulțumesc.
Ajută să-ți limpezești mintea.
- Poate-ți place și ni te alături. - Nu locuiesc în Madrid.
- Unde locuiești? - Marbella. Termin masterul într-o lună.
Atunci facem așa. Spune-mi ce mărime porți și îți găsesc niște colanți.
Nu, serios.
Am vrut doar să-ți mulțumesc.
Bună!
Haide, Juana, te rog!
Genunchiul! Întindeți fesele! Așa!
Deci, Sara? Ai nevoie de ajutor acum, nu-i așa, frumoaso?
Haideți!
Îndreptați-vă genunchii, vă rog!
Foarte bine!
Așa!
Foarte bine, Sara!
- Farath? - Nu, Farad.
F-A-R-A-D.
- De unde e numele ăsta? - Din Algeria.
- Ești arăboaică? - Pe jumătate.
Bunicul meu a venit din Tanger, dar e din Calabria.
Sunt un sfert africană și jumi-juma din Madrid și Catalonia.
- Dar spune-mi despre tine, pe lângă sală. - Despre mine?
Da, nu știu. De unde ești?
De la orfelinatul Virgen de las Casas, kilometrul 17 pe drumul spre Brunete.
- Ești orfan? - Aproape.
Tata a murit când aveam șase ani, iar mama a uitat de mine.
Cum adică?
Când am împlinit șapte ani, m-a trimis la orfelinat
ca să mă facă bărbat,
și ea s-a mutat cu un prieten de-ai tatălui meu.
Glumești!
Nu, am o viață foarte distractivă.
Îmi plac orfanii.
Ce?
Serios. Tatăl meu spune că sunt mai inocenți,
pentru că nu poartă trauma familiei lor și sunt ca niște cărți nescrise.
Tatăl tău e poet.
Am un unchi pe nume Manuel,
mereu mi-a fost alături.
Venea să mă vadă la sfârșit de săptămână,
și de sărbători mă ducea la casa lui din Huelva.
El e familia mea.
Dar ai crescut singur.
Te obișnuiești.
Nu știu dacă aș fi putut.
Sunt sigur că ai fi putut.
De multe ori, singurătatea e un lucru bun.
Partea grea e frigul.
Uite. Țin minte că iarna
era ger, dar ger cumplit,
și când trebuia să ieșim,
ne grăbeam să alegem un loc
la un perete din spate care era cald pentru că era fix în spatele
cuptorului unei brutării.
Și țin minte că stăteam acolo
uitându-mă la clădirile de vizavi
și vedeam ferestrele,
luminile, casele,
și familiile luând cina...
Și asta e viața mea.
M-am plâns un an întreg
de Madrid, oamenii și haosul de-aici...
De-abia așteptam să termin anul școlar.
Apoi ai încercat cursul meu și te-ai răzgândit.
Desigur.
Familia mea are o casă în Madrid, dar afacerea noastră e în Marbella.
- Ce afacere are familia ta? - Import-export.
- Export? - Da.
Oskar, tipul pe care l-ai lovit...
- Nu trebuie să-mi explici. - Vreau.
E un șarlatan. A încercat să-l țepuiască pe tata.
L-am raportat la poliție și...
așa e când ai afaceri.
Încerc să pornesc și eu una.
- Serios? - Da, păi...
Nu mai vreau să primesc salariu ca să predau la o sală,
ci să-mi deschid propria sală.
Până la urmă, datorită mie se întorc clienții.
- O să faci o avere. - Cine zice?
Fata pe care am ajutat-o în stradă fără să aibă nevoie
sau avocata specializată în afaceri?
Trebuie să plec.
- S-a întâmplat ceva? - Nu, e șoferul tatălui meu.
I-am zis ce s-a întâmplat și a insistat să vină după mine.
- Mi-ar plăcea să te revăd. - Sigur.
Nu, nu „sigur”. Când?
Ești un romantic, Oskar.
Romantic? Vorbeam de cursuri.
- La revedere! - Pa!
E o fată specială.
Sunt sigur. Dacă are șofer și un Rolls-Royce...
Nu asta am vrut să zic. Cred că e o conexiune între noi.
O conexiune? Nu înțelegi.
Oamenii bogați din Marbella se uită la noi cu superioritate.
- N-ai fost niciodată în Marbella. - Dar sunt din Andalusia.
Știu cum sunt oamenii fițoși.
Sara nu e fițoasă. În plus, bunicul ei a fost arab.
E și mai rău.
Uite!
Să dea naiba!
Aerul condiționat trece prin țevi. L-am instalat acum doi ani.
Nu cred că-ți va da bătăi de cap.
Vor fi 30 sau 40 de oameni sărind și transpirând aici.
Amice, se poate mai rău.
Va trebui să vopsim pereții.
Nicio problemă, aici nu va mai fi niciodată atelierul unui tâmplar.
Mă scuzați puțin.
- Deci? - Drăguț.
Drăguț, dar al naibii de scump.
Da, dar suntem la două străzi de Nuevos Ministerios.
Va fi greu să plătești renovarea și chiria.
Nu, ne vom recupera investiția în trei luni.
- Nu e realist. - Crede-mă!
Crede-mă!
În fine, erau de la agenție.
Doi clienți vor să-l vadă mai târziu.
Îl luăm.
Excelent, atunci, după cum am spus,
garanția e de 150.000 de pesete.
Unchiul meu se va ocupa de asta.
Nu-i așa?
SALĂ SPORT PLATINO
- Bună dimineața! - Oskar!
Am crezut că nu te mai întorci.
A sunat foarte fatalist.
Ești prima clientă care nu s-a întors după un antrenament.
Am fost foarte ocupată,
dar sunt aici.
Azi tot fără colanți?
Nu, am venit să-ți dau această invitație.
E ziua tatălui meu și dă o petrecere.
Asta e adresa.
Mă inviți la o petrecere de familie în Marbella?
Nu, e în Madrid.
Prietenii tatălui meu vin din străinătate. E mai convenabil așa.
- De ce sunt invitat? - M-ai salvat de un agresor, mai știi?
Da, așa e.
Va fi plin de potențiali clienți. Îți va plăcea.
Ne vedem acolo.
Bine.
Apropo,
- ... trebuie să port costum? - Nu.
Fii tu însuți.
Și nu aduce nimic.
M-am înșelat neștiind Că eu sunt cel care pierde,
De la atâta așteptare, Eu, care niciodată n-am dăruit,
Azi e rândul meu să plâng, Eu, care mereu am râs
- Invitație? - Da.
Am uitat să trăiesc
- Poți intra. - Mulțumesc.
Am uitat să trăiesc
Ți-am zis să nu aduci nimic.
- Hei, asta e... - O nebunie.
Da, tatălui meu îi plac nebuniile.
Haide, o să te prezint.
Jucându-mă cu sentimentele,
Trăind din aplauze acoperite cu vise,
Strigându-mi cântecele în vânt
Tatăl meu îl adoră.
Nu a fost ușor să-l angajăm să vină azi.
Îmi pot imagina.
- Mergem? - Da.
Am uitat să trăiesc
Cu ce ziceai că se ocupă tatăl tău?
Import și export de aparatură.
Cum îi spui unui cubanez care nu crede în religie?
„Infidel Castro.”
Tatăl meu lucrează cu mulți cubanezi.
- Aproape că... - Tată!
Oskar. De la aerobic.
La naiba, tipul cu sticla.
- Mă scuzați? - L-ai lovit cu o sticlă
pe nenorocitul care a atacat-o, nu?
- Da, păi... - Dă-mi o îmbrățișare, ce naiba!
Puștiul ăsta are boașe.
- Îmi pare bine. - Kaspar, partenerul tatălui meu.
- Încântat! - Și el e Lopera, un prieten vechi.
Ar trebui să primești o medalie pentru servicii comunitare, puștiule.
Și dumneavoastră lucrați în industria import-export?
Nu, aș vrea eu. Sunt funcționar public.
Lopera este comisar la poliția națională.
Înțeleg!
Și cu ce te ocupi?
- Sunt instructor de aerobic. - Să sperăm că nu află Jane Fonda!
Tată...
Poftim!
Cel mai bun mojito. Amicul meu cubanez, Henry, m-a învățat.
El zice că secretul e să folosești rom alb și zahăr brun.
- Henry n-a putut să vină? - N-a reușit să primească viza.
Locuiește în Praga.
Dar Praga nu e atât de departe.
Nu contează, e în Europa comunistă. Îți sună cunoscut Războiul Rece?
L-au lăsat pe Kaspar să iasă din Polonia pentru că are mulți prieteni.
Ca melodia.
Uite! Crevete alb din Huelva, autentic.
Gustă! Îi cumpăram din Portugalia
și îi vindeam în Vigo spunând că sunt din Huelva.
- Faci afaceri cu fructe de mare? - Nu.
Nu poate sta locului și tatăl meu îl salvează
- ... când o dă în bară. - Uite cine vorbește!
Și cu ce te ocupi acum?
Mi-am luat permisul de căpitan de iaht.
- Căpitan de iaht? - Da, avem un iaht în Puerto Banús.
- Spune-i Sarei să te ducă, îți va plăcea. - Sunt sigur.
Auzi! Ai crescut la un orfelinat, nu-i așa?
Da, așa e.
Și merg mulți băieți drăguți la cursurile tale?
Sora mea nu ratează nicio ocazie.
- De ce nu te duci naibii? - E adevărat. Așteaptă!
Oskar!
Acesta e unchiul meu Khalid.
- Am vrut să-l cunosc pe omul cu sticla. - Îmi pare bine!
Bine ai venit!
E palestinian, dar locuiește în Tunisia.
Sau Tripoli, sau Damasc, sau Paris...
- Îmi duc casa cu mine. - La naiba!
Nepoata mea spune
- ... că ești instructor de aerobic. - Așa e.
Ca Jane Fonda.
Sara, hai aici!
Da! Mă întorc imediat.
Știi unde e toaleta?
- Întreabă la bucătărie. - La bucătărie.
Bine, mulțumesc. Mi-a părut bine.
Un moment, vă rog.
Tată, poți veni aici?
Îmi amintesc clar
Începutul copilăriei mele
Mâinile lui, puternice și blânde În același timp
Mai târziu, m-a învățat să visez
Să nu-mi fie frică să zbor
Cântecul ăsta e pentru tata
Cel care mi-a dat viață
Ca o lumină în întuneric
Mă luminează Și îmi insuflă înțelepciune
Cântecul ăsta e pentru tata
Cel care mi-a dat viață
Ca o lumină în întuneric
Uită-te, Oskar! Uită-te la sora mea.
Cântecul ăsta e pentru tata
Cel care mi-a dat viață
- Mulțumesc! Mulțumesc mult. - Bravo!
Mulțumesc, prieteni! Mulți dintre voi mă cunoașteți bine.
Vreau să spun că tot ceea ce sunt, tot ce am datorez familiei mele.
I-o datorez soției mele, Carmen.
Copiilor mei.
Am muncit din greu toată viața.
Am ratat multe lucruri nefiind cu ei,
și acum, când împlinesc 55 de ani și nenorocita de bătrânețea se apropie,
tot ce vreau e să fiu cu ei, sper cu un nepot în curând
și să găsesc un club unde să joc pétanque și să mă pensionez.
Vă mulțumesc, prieteni!
Bucurați-vă de petrecere!
- Bravo, tata! - Mulțumesc.
- Hei! Pleci deja? Nu se poate. - Am cursuri mâine.
- Dar e prea devreme. - Dar locuiesc departe.
- Unde mergi? - Pleacă. Nu pleca!
Rămâi! Petrecerea de-abia începe.
- Am cursuri. Trebuie să mă odihnesc. - Uite.
O să facem un ceai dacă te-ai amețit, ca să poți sta mai mult.
E în regulă, serios.
Mulțumesc. E o petrecere minunată. Mulțumesc mult, serios.
Un picior ieșea din perete?
L-am văzut, la naiba!
Tipul era legat, jur.
- Și ce ai de gând să faci? - Eu? Nimic.
Ce naiba pot să fac? Nu e problema mea.
Dacă sunt gangsteri?
Era un comisar de poliție acolo.
Sigur, sau așa au spus.
- Cine știe... - Nu știu, Manuel.
A fost plin de oameni ciudați.
Ciudați în ce fel?
Africani, arabi, polonezi, cubanezi... Oameni ciudați.
Fir-ar, dacă o să vină după tine?
Nimeni nu știe ce am văzut.
Ce îi vei spune ei? Nu e proastă. Dacă observă ceva...
Nu cred că o voi mai vedea, Manuel.
Locuiește în Marbella și termină masteratul în curând.
Ai spus că-ți place de ea, că ați avut o conexiune...
Nu se va întoarce, Manuel.
Sara e bogată, nu avem nimic în comun.
A vrut să-și arate recunoștința, atât.
Dragule, m-am lovit puțin la umăr.
E normal, Juana. Când ai făcut mișcarea asta mai devreme...
- Avem nevoie de cursuri private. - Oricând, serios.
Îți place cuș-cuș-ul?
Mâncare algeriană.
E un loc în apropiere unde e gătit incredibil.
Mi-ar plăcea, serios, dar am un curs de la ora 16.00.
Mai sunt două ore până atunci.
Da, dar trebuie să mă pregătesc. Trebuie să mă întind, să mă hidratez...
Sigur.
Adică mă refuzi?
Adevărul e că am fost surprinsă că ai plecat așa brusc...
De parcă s-ar fi întâmplat ceva.
Cu ce se ocupă familia ta, Sara? Serios.
- Ce vrei să spui? - O zi de naștere cu Julio Iglesias,
o vilă uimitoare,
invitați africani, arabi, polonezi, cubanezi...
Import-export de aparatură, ți-am mai spus.
Și tipul de la subsol? Era un frigider?
Dumnezeule!
- Deci asta era. - Tu ce ai fi făcut?
Aș fi întrebat, Oskar.
Ce să întreb? Cum?
„Hei, țineți cumva un tip plin de vânătăi în subsol?”
Îmi pare rău, dar ai o imaginație sălbatică.
Nu mi-am imaginat nimic. Asta am văzut.
Un tip legat și bătut în subsolul unei casei care, rahat...
- Adică e casa ta! - Oskar, te înșeli.
Ce ai văzut e un nenorocit
care a încercat să ne țepuiască familia,
exact ca tipul de pe stradă de zilele trecute.
De fapt, lucrează împreună.
Știi de ce m-a tras de păr și a fost atât de ostil?
A vrut să știe unde îi ținem partenerul.
- Asta s-a întâmplat. - L-ați răpit.
Ce naiba vorbești? Te rog...
Tatăl meu a vrut să-l sperie. L-a și eliberat.
Sigur, pentru că așa spui tu.
Vrei să vii la casa mea?
Te duc.
- Să vezi cu ochii tăi. - Sara, te rog.
Dacă tu crezi că suntem o familie
de gangsteri care ucid oameni,
de ce nu te-ai dus la poliție?
Nu sunt genul de om care merge la poliție.
Prefer să vorbesc față în față.
De aceea ai fugit?
Oskar, de ce ești aici, acum, cu mine?
- De ce m-ai ajutat pe stradă? - Pentru că un tip te lovea.
Ești sigur?
Sau pentru că ai văzut o fată bogată și ai crezut că poate fi lozul câștigător?
- Lozul câștigător pentru ce? - Nu știu, Oskar.
Banii sunt foarte atractivi.
Vrei să devii independent,
să-ți deschizi propriul studio de aerobic, să fii cineva.
Să ai succes.
Nu știi despre ce vorbești. Du-te naibii!
Știi ce?
Îmi place felul tău de a fi. Îmi place că ești ambițios și curajos.
Dacă nu ai fi venit azi, aș fi zis: „Tipul ăsta e de rahat.
„Nu are curajul să-mi spună ce nu e în regulă.”
Dar ești aici, cu mine.
Pentru că ești exact ca mine.
- Ce rahat înseamnă asta? - Înseamnă că nu mă deranjează
- ... să fiu biletul tău. - Pentru ce?
Mă tot gândesc la ceva de când am fost la cursul tău.
Ce-ar fi să deschidem o sală în Marbella?
Marbella?
E plin de oameni cu bani mulți care abia așteaptă să ardă calorii.
Încerci să mă cumperi?
Nu, Oskar.
Știi să le faci pe fete să transpire. În economie, asta se numește oportunitate.
Deci e decizia ta. Poți rămâne în liga județeană,
sau poți sări în prima ligă.
Unchiul meu a închiriat deja un loc.
Nu-ți face griji.
Nu e grabă.
Gândește-te!
Dacă decizi să spui nu, promit că nu te voi mai deranja.
Nu ai nicio idee în ce te bagi!
Vreau doar să încerc.
Ce naiba vrei să încerci?
Oamenii ăia sunt rechini, o să te mănânce înainte să-ți dai seama.
Nu-ți face griji pentru locul ăsta.
Dacă funcționează la Marbella, va fi bine pentru noi.
E studioul tău, Oskar. Eu doar te ajut.
Și eu doar încerc să fiu realist.
Realist?
Manuel, economiile tale ajung doar pentru început.
Va trebui să cerem un împrumut mai târziu.
Nu asta ai spus acum trei zile.
E o oportunitate, Manuel. O oportunitate ce apare o dată în viață.
Te lași aburit de mașină, șofer, casă...
E dispusă să dea un avans de 200.000.
- Și eu am mai mult de un milion. - Două sute de mii de dolari.
32 de milioane de pesete.
Dacă vrei să verifici orice altă cameră,
sunt de acord. Îți fac un tur.
La naiba!
Sau, dacă preferi, te pot invita la un pahar de vin în sufragerie.
Tatăl meu are o vinotecă grozavă.
Familia mea.
Uite, el e fratele meu Hugo.
Ea e Tanya și aici sunt eu.
Eu vin dintr-un loc foarte nasol, Sara.
- Știu. - Nu, nu știi.
Am crescut într-un orfelinat.
Jumătate dintre oamenii cu care am crescut
sunt fie morți, fie urmează. Ale naibii droguri!
De ce îmi spui asta?
Pentru că vreau să înțelegi
că nu vreau să am de-a face cu probleme, scandaluri
sau bătăi sau orice de genul ăsta, Sara.
Vreau doar să trăiesc.
- Înțelegi? - Perfect.
Bine.
Atunci tot ce facem trebuie să fie legal.
Legal și transparent.
Tot ce face familia mea e legal și transparent.
De aceea avem casa asta. Albă și cu geamuri.
Pentru că suntem deschiși.
Uneori prea mult.
Vrei să lămurești și altceva?
Voi mai avea parte de sperieturi?
Păi, am un pistol Glock
- ... în noptieră. - Fir-ar!
- În caz că e nevoie. - Sigur, bine.
Vrei să-l vezi?
E adevărat?
Desigur.
Pot să-l țin?
Vrei un cui?
Sigur.
E prima dată când ții un pistol?
Da.
- Știi cum să-l folosești? - Desigur.
Tata obișnuia să mă ducă la tir.
Te sperie?
Nu, nu e frică.
E respect.
Ideal ar fi ca oamenii să te respecte fără să-l folosești.
Asta spune tata mereu.
Ești sigură că familia ta e în Marbella?
Farazii nu mușcă, Oskar.
Poți sta cât dorești.
Oricum, avem multe de discutat.
Cum ar fi?
Vrem un loc lângă mare? Ce agenție de publicitate să folosim...
Agenție de publicitate?
Va fi primul studio de aerobic din Marbella.
Trebuie să fie incredibil.
Viața ta urmează să se schimbe, Oskar.
Părinții ei nu prea vin la Madrid.
Voi sta cu ea în timp ce ne pregătim de Marbella.
Crezi că e un basm, nu? Ca Cenușăreasa.
Poți sta în apartamentul meu oricât dorești.
Dacă te duci la Marbella, ar trebui să închidem în Madrid.
Rahat, Manuel! S-ar putea să nu meargă sala din Marbella.
- Dar îți dorești să meargă, nu? - Păi, vreau să încerc.
Exact ca tine când ai venit la Madrid.
Eu n-am lăsat baltă pe nimeni.
La naiba, Manuel, nu te las baltă!
Dar putem s-o întrebăm pe soția ta ce a crezut când ai plecat.
O aduci în discuție pe soția mea?
- Ai lăsat-o acolo, nu-i așa? - Da. Cu jumătate din banii mei,
și nu m-a lăsat să iau nimic.
Ai avut tot dreptul să pleci, Manuel.
- Lasă-mă să-l exercit și eu pe al meu. - Ce drept?
Dreptul de a greși.
Păi, dă-i drumul! Greșește!
Mereu îmi voi aminti ce a spus, pentru că a fost o premoniție.
Dar n-am putut asculta. Nu mi-am dat seama.
Eram același copil căruia îi plăceau artificiile și fotbalul de masă,
care nu știa nimic despre politică
și care credea că lumea era așa cum părea.
Pentru că unele lecții pot fi învățate doar într-un fel...
Pe propria piele.
Unde e Kamal?
- Spune-mi, târfo! - Lasă-mă în pace!
Lasă-mă să plec, te rog!
Unde e?
Faci o greșeală. Nu știu despre cine vorbești.
Unde e?
Lasă-mă naibii în pace!
Unde e Kamal? Spune-mi!
Spune-mi unde e!
Nu știu la cine te referi, îți spun.
Nu îl cunosc!
Spune-mi!
Târfo!
Unde e prietenul meu?
Am spus că nu îl cunosc. Mă asculți?
Ce ai făcut cu el?
Spune-mi, târfo!
- Spune-mi! - Nu știu la cine te referi.
Spune-mi! Unde e Kamal? Unde e?
Pleacă!
Stai pe loc!
Ce ai făcut cu celălalt?
A căzut pe scări.
Trăiește?
- Nu știu. - Du-te și verifică.
Asigură-te!
- Respiră? - Nu știu.
- E mort. - Sfinte Sisoe!
Chemăm poliția?
Nu.
Ce naiba se întâmplă, Sara?
Îl căutau pe celălalt tip.
Ai spus că l-ați eliberat.
Trebuie să-l sun pe tata.
El va rezolva asta.
Sara!
Cine naiba sunteți voi?
Subtitrarea: Adriana Ciorceri
Redactor: Cristian Brinza