Una cosa t'ha de quedar clara:
no soc un mafiós.
Només porto un negoci complex que sovint m'obliga a prendre decisions
sense meditar-les.
Té relació amb les drogues?
Odio les drogues.
- Prostitució? Joc? - Tampoc.
Estafes piramidals? Corrupció política?
Armes.
Fusells, granades, míssils, explosius, munició.
- N'ets traficant? - No.
No, res d'això.
Ni contrabandista, ni delinqüent.
La meva empresa és del tot legal.
Tinc tots els certificats i permisos.
Només soc un intermediari.
L'intermediari de qui?
D'estats,
empreses... però sempre legal.
I els morts d'aquesta nit?
Són legals?
Fa quatre mesos,
un client em va encarregar la compra de napalm.
Saps el que és?
Un explosiu.
Sí, un explosiu.
Meravellós, com gelatina.
Però és molt difícil de trobar,
i vaig parlar amb un agent al Marroc
perquè sabia que l'havien fet servir al Sàhara.
Però va resultar ser un estafador.
El paio del soterrani.
Em volia vendre napalm fals.
Adulterat.
I això és molt greu.
El més valuós d'un intermediari
és la seva reputació.
Si vens un producte defectuós, ningú no et tornarà a trucar.
I això seria ruïnós.
Un desastre de collons.
El vau tancar a baix per espantar-lo, no?
Què li va passar?
I què passarà ara?
No ho sé.
Tu què vols fer?
Jo?
Has mort un home.
- No. - Sí.
No.
- Sí, sí, sí. - No.
- Sí, sí, sí. - No, no, no.
- Sí, sí. - No.
Va caure escales avall.
No fotis, Oskar.
- Jo només intentava... - És clar.
Tots ho intentem.
La meva dona, els meus fills, jo mateix,
Ponç Pilat, la Verge Maria...
Per intentar que no quedi.
Si t'explico tot això
és perquè la meva filla confia en tu.
Hi confia un ou.
Jo no vull problemes.
Ningú no vol mai problemes.
Però les coses són com són,
i quan els problemes arriben, cal saber resoldre'ls.
O, com a mínim, contenir-los.
I si no, esborrar-los.
És per això que no vull ni secrets ni malentesos.
Si t'obrim les portes de la família, és perquè en formis part.
Per tal que hi hagi un suport mutu.
Amb les nostres virtuts i els nostres defectes.
Però la decisió final és teva.
Quina decisió?
Encara vols obrir el gimnàs a Marbella?
Si dic que no, acabaré en un soterrani?
Si dius que no, la Sara et portarà a casa
i s'acomiadarà de tu per sempre.
T'ho asseguro.
I si dic que sí?
Llavors et diré
"Benvingut a la família Farad".
Va ser l'última oportunitat que vaig tenir de canviar el meu futur.
Podria haver dit que no,
tornar a la meva rutina
i oblidar els Farad com si mai no haguessin existit.
Però no ho vaig fer.
Vaig triar el desconegut,
improbable, fascinant.
La vida que menys s'assemblava a la meva.
Vaig triar una família.
Vas triar Marbella.
La Costa del Sol era un món diferent.
Un paradís:
sol, platja, bellesa...
Si volies ser algú, aquell era el lloc adequat.
ELS FARAD
Per un noi com jo,
allò era com aterrar a un altre planeta.
En Leo m'ho va deixar clar des del primer dia.
Em va nomenar administrador del futur gimnàs a Port Banús.
No vaig haver de pagar ni el notari.
El cartell, fora.
ES LLOGA
Si la casa dels Farad a Madrid m'havia impressionat,
era perquè encara no havia vist la mansió de Marbella.
Tenim moltes obres d'art emergent.
Com aquests tres.
Es titulen Els Horitzons.
És una reinterpretació clàssica de l'obra de Monet.
Què et transmet, a tu?
Una mena de...
- ...desassossec. - Sí.
Desassossec, sí.
La piscina interior.
Un caprici.
Marbella té un microclima meravellós.
La Sara i tu dormireu aquí.
Amb la Sara?
Viuràs amb nosaltres. No t'ho ha dit?
- Si vols, és clar. - Sí.
Pensava que em quedaria en una habitació de convidats.
Però tu no ets un convidat.
No cal que us caseu per dormir plegats.
Vaig rebre un regal de benvinguda i tot.
Des de llavors, la Sara i jo vam ser parella oficialment.
El divendres vindrà l'arquitecte per les obres del gimnàs.
Ja li he dit què volem i quin terra ens agrada.
Anem una mica ràpid, oi?
Què vols dir?
Fa una setmana, jo vivia a Madrid, en un piset a Aluche,
i, de sobte, tot això...
Necessito processar-ho.
I si no vull que ho processis?
No vull que te'n penedeixis.
Potser ets tu qui se'n penedeix.
Per què?
Deus estar acostumada a nois més sofisticats i cultes.
I això et fa por?
- Terra de cautxú. - Com?
Pel gimnàs. Insisteix-hi. Res de catifa de vinil.
Però l'hi direm els dos, no?
El divendres marxo a Àfrica.
- A Àfrica? - Angola.
He d'arreglar les coses amb el client del napalm.
Com les arreglaràs?
En comptes de napalm, li oferiré mines Claymore.
I un descompte.
És el mateix?
Si no tens Moët Chandon,
pren cava.
El napalm seria el Moët, doncs.
Cal tenir solucions per tot.
Perquè l'important, Oskar,
és ser imaginatiu.
Si tu ho ets, ens anirà molt bé.
El jacuzzi aniria aquí.
En fan falta dos.
Un per cada vestidor.
Sí, dos és millor. Sí.
Venen de Lió, com el de casa.
D'acord.
Aquí pensava posar-hi un bany de vapor.
Molt bé.
I no descarto més endavant
afegir-hi una sauna.
Hi ha gent que només perd pes a la sauna.
Ja.
Te'n sortiràs, oi?
I tant.
Serà un gimnàs collonut.
Tu no estàs aquí només pel gimnàs.
L'important és la meva filla.
Si diu que això dona diners, me la crec.
Però la meva prioritat és que ella estigui feliç i a gust.
I, per això, te l'has de guanyar.
- Ja soc aquí. - Que bé.
Comenceu pel börek, que és boníssim.
Un pastís de carn. La seva especialitat.
- Tu també ets algeriana. - No, soc catalana,
però vaig créixer a París.
Tot té molt bona pinta.
Prova-ho, ja ho veuràs.
A Marbella, s'hi viu de conya.
El pitjor serà la tornada a Madrid.
- Madrid? - Home...
Si el gimnàs no funciona...
- Sí que funcionarà! - No siguis malastruc.
Al Fran no li va anar bé la clínica
i això que tots els àrabs tenen cavall.
Qui és en Fran?
Un ex de la Sara, veterinari.
Un altre va voler muntar una discoteca.
I el que es volia forrar venent pisos.
No, no, no! Aquest era terrible.
- Terrible. - Mamà!
- Insuportable. - Ni cas.
- A la Sara li agraden els emprenedors. - Ets imbècil.
No passa res si has de tornar a Madrid. Jo soc feliç allà.
Per això no passes de primer de carrera?
Ho diu per la música.
PolyGram la vol fitxar.
Les cançons del disc estan a punt.
Gravaràs un disc?
I tant.
Sí, serà la nova Sheena Easton.
Vés a cagar.
Quin fill de puta.
Qui és?
En Nabil Mawad.
Està al darrere de l'estafa del napalm.
- Exacte. - No en tenim proves.
Per què us saluda?
Perquè és un cínic.
El pare és la seva competència.
Nosaltres treballem amb països de l'Est i grups d'esquerres.
En Mawad, amb la CIA
i grups anticomunistes d'Àfrica i Àsia.
O sigui, que sou rivals.
Sí, i per la mida de casa seva,
qui diries que guanya més comissions?
El capitalisme sempre paga millor.
Tenim una norma no escrita:
no fem negocis amb el bàndol oposat.
En Mawad no ven ni kalàixnikovs ni RPG-7
i nosaltres no venem ni Stingers ni M-16.
Però el napalm és nord-americà.
- Heu entrat al seu territori. - Sempre hi ha excepcions.
Merda. El pernil.
M'he d'endur 300 g de pernil ibèric.
En Henry, l'amic del meu pare amb qui viatjaré,
sempre em demana pernil.
Vull anar a Angola amb tu.
Tu? Per què?
Perquè no hi vagis sola.
Un viatge així deu ser un merder.
I tu què saps?
Li has de dir a un client que no tens el seu napalm.
Té mala pinta.
I em donaràs suport moral.
Potser sí.
Preocupa't pel gimnàs.
Si apuntes massa amunt, et pots quedar sense res.
No és massa amunt.
Estigues tranquil.
Si hi ha problemes, pernil.
Caram, quina millora.
Ja ets un senyoret andalús?
Té.
Les 150 000 pessetes que em vas deixar pel local.
No vull els teus diners.
És teu.
Has fet 500 km per això?
De fet, no.
Estàs com una cabra.
Fa vint anys que fabriques explosius a les mines.
- Tu no havies d'obrir un gimnàs? - Exacte.
Què tenen a veure el napalm i l'aeròbic?
Ajudar la família.
T'ho han demanat?
No en saben res.
Però ells tenen un problema
i tu ets un expert en fer TNT, dinamita, Goma-2...
Segur que saps fer napalm.
Jo al·lucino.
Ens vindria molt bé a tots dos, Manuel.
Per a què? Per anar a la presó?
Ningú no anirà a la presó.
Són gent legal, tenen permisos.
T'ho han dit ells mateixos?
Els hauries de conèixer.
- Són diferents. - De debò?
Sí, no és el que et penses.
És gent amb cultura,
entenen coses com l'art abstracte.
- I això què hi té a veure? - És un senyal de sensibilitat.
I la gent sensible, pensa.
Barregem un raig de napalm i el Guernica de Picasso,
i ens convertim en Gandhi.
Mira, Manuel.
Si vols passar la resta de la vida en aquest forat,
inventant la pirotècnica silenciosa,
em sembla collonut.
Però quan se t'acabin els estalvis
i hagis de tornar amb la teva dona...
- No em toquis els pebrots! - ...no et queixis,
ni em truquis, perquè aquest tren haurà passat.
Molta sort, Manuel.
El napalm té una base molt simple.
Naftalina i àcid fosfòric.
El problema és l'escala.
L'escala?
Puc fabricar-ne un bidó i fer-lo explotar aquí mateix.
Però si la teva família vol cremar una selva...
Amb un bidó ja faig.
D'acord.
A partir d'ara, paga'm amb dòlars.
Perfecte.
AEROPORT DE MÀLAGA
T'has recordat del pernil?
Per si un cas, he portat cansalada.
Què fas?
Sorprendre't.
No és el que volies?
Oskar, no pots deixar el gimnàs.
Obrim en un mes.
Sí que puc. S'han acabat les obres.
Només cal anar a buscar clients. Tres dies no és res.
Estàs com una cabra.
De debò creies que m'ho perdria?
A més, he comprat una càmera alemanya d'última generació.
I no t'ho perdis:
un diccionari de portuguès.
Els meus clients no són els angolesos. És l'exèrcit cubà.
I per què anem a Luanda?
De Cuba, només en coneixia les cançons de Machín,
les ballarines mulates,
i les fotos de Fidel Castro fumant puros.
Però la Sara em va explicar que, després de la revolució de 1959,
Castro s'havia convertit en un ídol
de les guerrilles del Tercer Món.
I no només els donava suport i puros,
sinó també armes i soldats.
Al llarg de 25 anys,
Cuba va tenir assessors i tropes a Algèria,
Vietnam, Iemen del Sud,
Congo, Bolívia, Veneçuela, Nicaragua,
Moçambic, Guinea Conakry...
Fins i tot, es van enfrontar a Israel als Alts del Golan
al costat dels sirians.
Va donar suport als etíops amb 10 000 homes
i una brigada de tancs a la Guerra de l'Ogaden.
I va desplegar a Angola un exèrcit de 30 000 soldats
per aturar una invasió sud-africana.
Des de llavors, s'hi van quedar,
enfrontant-se a la guerrilla anticomunista de Savimbi.
Com és que una illa tan petita mou tropes com si fos un imperi?
Ho paguen els russos?
- Aquí ho té. - Gràcies.
Els russos hi posen les armes, Angola paga la resta.
I paguen molt bé.
És un país ric, amb diamants, petroli...
Els cubans prenen les decisions tàctiques.
I què en treu, Cuba?
Influència política, suport de Nacions Unides...
I la teva família quin paper hi juga?
Als cubans no els agrada dependre d'un sol proveïdor.
Sobretot per qüestions puntuals.
Com el napalm.
Em sento com en una pel·lícula.
Doncs ja veuràs quan arribem.
Nebodeta!
Com has crescut!
Tenia ganes de veure't.
- Gràcies per venir. - Només faltaria.
Et pensaves que t'abandonaria?
De cap manera. M'has portat pernil?
Ibèric i de gla.
Exquisit!
- I l'Oskar t'ha portat cansalada. - Caram.
- Encantat, moltes gràcies. - Igualment.
- Oskar, oi? - Sí.
La meva parella.
Cony! El noi de l'ampolla!
Moltes gràcies. Som-hi!
Tinc el cotxe allà.
Oskar, oi? Agafa la maleta i ves al darrere.
Quina passada!
Endavant.
Gràcies.
Tot perfecte.
Els compensarem amb mines Claymore.
Són més discretes i funcionen millor a la selva.
Tranquil, l'Oskar n'està al corrent.
És com de la família ara.
En Patricio no voldrà les Claymore, ja saps com és.
Tu m'ajudaràs a convence'l.
Penso com tu.
El napalm em sembla una merda.
Ni tan sols ho saben a l'Havana.
- Si ho sap en Fidel, s'empiparà. - Per què?
És un producte imperialista i té mala fama des del Vietnam.
Els cubans preferim el fòsfor blanc. Mateixes morts, menys soroll.
Quin és el problema?
El napalm és més efectiu a la selva.
Li direm al Patricio que el pla ha fallat.
- No. - Si intentes compensar-ho amb mines,
s'empiparà més. Creu-me, conec en Patricio.
Ja que hi som, ho hem d'intentar.
Al Patricio li agrada el pernil?
Quan algú em diu que vol construir el socialisme,
sempre li dic:
"Has tastat mai xampany de debò
en comptes de shampanskoye rus?
Has comparat mai un bon ibèric amb la mortadel·la búlgara?" No fotis!
Veig que estàs subversiu, Henry.
No ens hem d'enganyar.
Si vols guanyar la Guerra Freda, alimenta bé la teva gent.
Per això no et deixen anar a Espanya. Desertaries.
No, reina, però ja fa molts anys
que visc a base de fantasies,
i te n'acabes afartant.
Segur que ton pare m'entén perfectament.
Quina ciutat més collonuda, oi?
Sí.
En això, els portuguesos són com els espanyols.
Construeixen com si s'hi haguessin de quedar.
Però si t'atanses al Congo francès,
els malparits no van fer servir ni maons.
Vinc aquí des del 1975.
He vist com s'autodestruïa any rere any. Un drama.
Per què no el fabriqueu?
El napalm.
Quantes cerveses s'ha pres aquest?
Collons, que ho dic de debò. És una fórmula.
I això d'on surt?
Curiositat.
En Patricio ho va intentar i no li va sortir bé.
Amb quina barreja?
- Camarada Henry. - Digui'm.
- Telèfon! - Ara torno.
Ara ets químic.
No.
Però el meu oncle Manuel va treballar
20 anys amb explosius a les mines de Riotinto, a Huelva.
Ja...
Però això és diferent, Oskar.
No perdem res per intentar-ho.
Sí.
Podríem espatllar la relació amb els cubans.
Podria sortir bé.
- No. - No?
Si en Patricio no vol les mines, esteu fotuts igualment.
No n'has de fer res.
Tu has vingut a voltar i a fer fotos, oi?
Doncs fes una volta
i fes fotos.
En Patricio està tornant de Lubango.
Ens reunirem demà a primera hora. Teniu la tarda lliure.
Per què no li ensenyes la candonga?
Què és la candonga?
Quina bogeria.
Saps què diu el meu pare?
Que aquí pots trobar des d'un Rolex a un míssil antiaeri.
Està ple de canalla.
Però no hi ha gent gran.
Els uns diuen que són marxistes, els altres proamericans...
Però és una guerra tribal
alimentada per ideologies que no coneixen ni entenen.
Això és absurd.
Això és la Guerra Freda.
No, gràcies.
No hi has portat mai a cap parella?
Crec que no els interessava.
Saps que em va dir el teu pare l'altre dia?
Que la meva missió a Marbella no era obrir un gimnàs,
sinó donar-te suport.
No, gràcies.
Els pares sempre diuen coses així.
Llavors, m'has de deixar fer-ho.
Ho faré.
Però primer n'has d'aprendre.
Aprenc més ràpidament del que et penses.
Potser no has d'anar tan ràpid.
Candonga és un bon nom pel gimnàs.
Sona rítmic.
Salvatge.
M'agrada.
Com anem?
- Com estàs, Henry? - Bé.
- Hola, Sara. - Hola, Patricio. Records del meu pare.
D'acord, cap a dins.
Tenim una sala reservada...
Li sap molt de greu no ser-hi.
"Molt de greu", oi?
Ja pot dir missa, que el tracte no era aquest.
És la tercera vegada.
No tinc temps per mandangues.
Fes-l'hi saber.
Mines Claymore? De tota la vida que les utilitzen!
- Ens ho va prometre. - Ho ha intentat.
- I una merda! - Som del teu bàndol.
I per què no m'ho havíeu dit fins ara?
El meu pare no t'ha fallat mai.
- Per què no ha vingut ell? - Ella porta aquest tema.
Potser no és bona idea.
Si no se'n surt, que es quedi a casa.
És complicat. No tot és blanc o negre.
Complicat?
I no ho és, estar aquí?
Saps quants homes hem perdut a Huambo aquesta setmana?
Quantes mutilacions?
Podem arribar a 200 Claymore.
Que no, collons!
Em cago en l'hòstia!
L'UNITA coneix les Claymore millor que nosaltres.
Disculpeu.
Sara,
acabo de parlar amb el químic.
Ho podem tenir preparat en cinc o sis setmanes.
I qui collons ets tu?
Treballo amb ella.
És la seva parella.
- El teu marit? - Sí.
Oskar.
No volíem avançar res
perquè havíem de confirmar-ne la producció.
Producció de què?
De napalm.
Hauríem d'ajustar-ne l'escala,
però podem portar-ne una mostra i provar-lo
amb vostès.
De cinc a sis setmanes em sembla un temps raonable.
Oi, Patricio?
Saps què és el que acabes de fer?
No. No ho sap.
No en té ni puta idea.
Sara.
Sara! Espera, Sara!
Què collons creus que és això?
Una classe d'aeròbic?
Una prova de testosterona?
Una demostració dels pebrots que tens?
- Sara, anirà bé. - Això no ho saps.
No saps una merda.
Toca't els collons.
Perdoni.
Sap si hi ha cap seient lliure?
Per descomptat. Al fons de tot.
Perfecte.
Hola.
Gràcies.
Mario.
No treguis la bossa de l'Oskar. Se'n va cap a Madrid.
Com?
No els has dit cinc o sis setmanes?
Doncs au.
I que en siguin tres.
Sara, són les dues de la matinada.
Té. Pren-t'ho calent.
Se't posarà bé després d'un viatge tan llarg.
Gràcies.
Oskar...
Si no sabés del cert que el meu oncle ho pot fer,
- no hauria dit res. - Ja ho sé.
Ara has de descansar. Demà el vas a veure.
Saps que ja m'ha decebut.
Sento haver-ho fet així.
- No fer res era pitjor. - Tranquil. Mira...
Aquí hi ha una habitació de convidats.
Fes-la servir aquesta nit.
Demà ho veurem tot molt més clar.
Només us vull dir una cosa:
feu-me confiança.
Tens tres setmanes.
Bona nit.
Gràcies.
Un llistat dels compostos que van fer servir a Luanda.
I això?
Grava les proves del napalm.
Vine amb mi.
Millor en veig les imatges. Així no perdo el temps.
Desitja'm sort, com a mínim.
Aquesta gent fa servir detergent!
Detergent?
Sí, detergent comercial en comptes d'àcid fosfòric.
Això invalida la gelatina final.
- Així de senzill? - No.
No és tan senzill.
L'àcid genera molta inestabilitat.
Estic fent proves amb sabó d'alumini.
Estàs segur que funcionarà?
En tres setmanes?
- Espera. - Mira.
Hòstia!
Això és una fracció del que passarà quan ho hagi estabilitzat.
En tres setmanes, ho clavo.
No hi veus ni vells ni grassos.
Tot és caòtic.
Com si la vida durés un dia.
Collons.
Àfrica és l'hòstia. L'hòstia.
I la família de la Sara forrant-se.
Així és el món en què vivim, Manuel.
Confies en aquesta gent?
Tenen les coses clares.
No t'he preguntat això.
Crec que la Sara em necessita.
- Per què? - No ho sé.
Però ella em va buscar.
Em va proposar anar a Marbella.
Cony, que dormo amb ella a casa dels seus pares.
No ho sé. És com si...
Com si què?
Com si m'haguessin escollit.
Han passat gairebé dues setmanes.
I?
He parlat amb el Henry.
Hi ha una forma d'aturar-ho tot i quedar bé amb els cubans.
Com?
Filtrar a l'Havana el que estan fent a Angola.
I si l'Oskar ho aconsegueix?
No ho aconseguirà.
No te l'hauries d'haver endut.
No me'l vaig endur.
Va aparèixer a l'aeroport
perquè li vas dir que m'ajudés. Què havia de fer?
Puja al teu avió i te l'endús a la reunió...
M'estàs acusant d'alguna cosa?
Papà, escolta'm.
Vas ser tu qui el va convèncer que m'havia d'ajudar.
És el que tu volies. Per això va venir a Marbella.
Va venir per obrir un gimnàs.
I veure si servia. Tenies una intuïció.
Dona-li temps.
Acabaràs empipant els teus germans.
Que els donin pel sac.
La mare, tu i jo som els que donem la cara per la família.
Per què hi hem de ficar ningú més?
Papà...
No filtris res encara...
Si us plau.
Endavant.
- I queda una setmana, oi? - Sí.
UNA SETMANA DESPRÉS
DESERT DE NAMIB ANGOLA
Coronel.
Ara resulta que ets químic?
No, Déu me'n guard.
Hola, Patricio.
El meu gendre en té la culpa.
I doncs?
Ho tenim o no?
Les fórmules són complicades.
A vegades cal ajustar les proporcions...
No m'atabalis, Farad, que ens coneixem.
En Leo parla de l'escala.
No s'ha testat amb grans dosis, però si cal, s'ajustarà.
Oi que sí, Oskar?
La fórmula funciona.
Si res falla, jo en soc el responsable.
Leo, mira això.
Hem col·locat la càrrega proporcionalment a sota d'aquells cotxes.
La mateixa quantitat a cada un.
Per part nostra està tot a punt.
Disparareu amb això?
Si ha de cremar, que cremi de debò.
Hi ha moments a la vida
que t'ho jugues tot a una carta.
I el fracàs t'arriba en un instant.
Un segon que no vols veure.
Coronel, a punt!
Vinga!
Però si les coses surten bé,
és una revelació.
Pura epifania.
Aquell dia va néixer un nou Oskar.
Un que ni jo mateix no coneixia.
Fascinat amb la destrucció i el foc.
I sí, va ser gloriós.
Va aplanar el meu camí cap a l'èxit.
I també, ara ho sé, cap a la meva perdició.
- He passat la prova? - Quina prova?
Des que et conec que tinc aquesta sensació.
No hi ha cap prova, Oskar.
Et queda molt per aprendre.
Només vull saber on soc realment.
Al teu lloc.
Però el meu lloc no era un gimnàs a Marbella?
- Això depèn. - De què?
De si vols o no menjar-te el món.
Subtítols: Victor Monreal
Supervisor creatiu: Roger Peña