Я хочу, щоб ти дещо зрозумів.
Я не мафіозі.
У мене просто складний бізнес, який іноді вимагає прийняття рішень
без їхньої оцінки.
Це пов'язано з наркотиками?
Ненавиджу наркотики.
- Проституція? Азартні ігри? - Ні.
Фінансові піраміди? Політична корупція?
Зброя.
Гвинтівки, гранати, ракети, вибухівка, боєприпаси.
- Ти торгуєш зброєю? - Ні.
Ні, я не торговець.
Не контрабандист і не злочинець.
Моя компанія цілком легальна.
У мене є всі потрібні сертифікати та дозволи.
Я лише посередник.
Посередник між ким?
Між урядами,
компаніями, але все завжди законно.
А ті мертві хлопці?
Теж законні?
Чотири місяці тому
один клієнт найняв мене купити напалм.
Знаєш, що це таке?
Вибухівка.
Так, вибухівка.
На вигляд чудово, як желатин.
Але його дуже важко знайти, тож
я поговорив з брокером у Марокко,
бо знаю, що його використовували в Сахарі.
Але він виявився шахраєм.
Хлопець у підвалі.
Він хотів продати мені фальшивий напалм.
Підроблений.
А це дуже серйозно.
Бо найцінніший актив посередника —
це його репутація.
Якщо продам поганий товар, мені більше ніхто не зателефонує.
І це нас знищить.
Буде бісова катастрофа.
Тож ти замкнув його внизу, щоб налякати?
І що з ним сталося?
І що тепер?
Не знаю.
Що ти хочеш робити?
Я?
Ти вбив людину.
- Ні. - Так.
Ні.
- Так-так. - Ні.
- Так-так. - Ні-ні.
- Так-так. - Ні.
Він упав.
Не бреши мені, Оскаре.
- Я лише намагався… - Звісно.
Ми всі тут намагаємося.
Моя дружина, мої діти, я,
Понтій Пілат, Діва Марія…
Намагатися не погано.
І я кажу тобі про все це,
бо моя донька тобі довіряє.
Збіса тобі довіряє.
Я не хочу проблем.
Ніхто й ніколи не хоче проблем.
Але реальність така, яка вона є,
і коли постає проблема, треба знати, як її розв'язати.
Або принаймні локалізувати.
А якщо ні, то усунути.
Ось чому я не хочу ніяких таємниць чи непорозумінь.
Якщо ми впустимо тебе в сім'ю, то для того, щоб ти став її частиною.
Щоб підтримувати одне одного.
З усіма нашими чеснотами й недоліками.
Та остаточне рішення за тобою.
Яке рішення?
Ще хочеш відкрити зал у Марбельї?
А якщо ні, замкнете в підвалі?
Якщо ні, донька відвезе тебе додому,
і ти більше її не побачиш.
Гарантую.
А якщо я погоджуся?
Тоді я скажу:
«Вітаю в родині Фарадів».
Це був мій останній шанс змінити своє майбутнє.
Я міг би сказати «ні»,
повернутися до рутинних справ
і забути про Фарадів, ніби їх ніколи не існувало.
Та не зробив цього.
Я обрав невідоме,
неймовірне, захопливе життя,
те, яке найменше нагадувало моє власне.
Я обрав родину.
Я обрав Марбелью.
Коста-дель-Соль — це був інший світ.
Справжній рай.
Сонце, пляжі, краса…
Це було саме те місце, щоб стати кимось.
ФАРАДИ
Для такого хлопця, як я,
це було як висадитися на іншій планеті.
Лео дав зрозуміти це з першого дня.
Він призначив мене менеджером майбутнього спортзалу в Пуерто-Банусі.
Я навіть не мав платити податки.
Знімайте його!
ЗДАЄТЬСЯ
І якщо їхній маєток у Мадриді справив на мене враження,
то лише тому, що я не бачив маєтку в Марбельї.
У нас вдома багато нових витворів мистецтва, уявляєш?
Наприклад, ось ці три.
«Обрії».
Це класична інтерпретація роботи Моне.
Що це тобі нагадує?
Це ніби…
- Наче якийсь неспокій… - Так.
Неспокій, саме так.
Критий басейн.
Просто примха.
У Марбельї чудовий мікроклімат.
Це буде ваша із Сарою спальня.
Із Сарою?
Ти живеш у нас. Вона не сказала?
- Тільки якщо захочеш. - Так.
Але, не знаю, я думав, що буду в гостьовій кімнаті абощо.
Але ж ти не гість.
Не обов'язково одружуватися, щоб спати разом.
Вони навіть зробили вітальний подарунок.
І з того моменту ми з Сарою офіційно стали парою.
У п'ятницю приїде архітектор, переобладнає зал.
Я вже сказала, що ми хочемо, і яку підлогу.
Чи не занадто це швидко?
Ти про що?
Минулого тижня я жив у Мадриді, в маленькій квартирці в Алуче,
і тут раптом ось це…
Мені потрібно це осмислити.
А якщо я цього не хочу?
Не хочу, щоб ти шкодував.
Можливо, саме ти шкодуєш.
Чому це?
Бо ти, мабуть, звикла до більш витончених, освічених хлопців.
І це тебе лякає?
- Гумова підлога. - Що?
Для спортзалу. Наполягай — ми не хочемо вінілове покриття.
Можемо сказати йому разом, так?
У п'ятницю я їду в Африку.
- В Африку? - В Анголу.
Там клієнт з напалмом. Маю їхати, щоб усе владнати.
Як саме владнати?
Запропоную замість напалму протипіхотні міни
зі знижкою.
Це хіба те саме?
Якщо нема шампанського,
обходимося кавою.
Тож напалм — це шампанське?
Треба мати рішення для всього.
Бо найважливіше, Оскаре, —
вміти імпровізувати.
Якщо ти вмієш, то ми будемо дуже раді.
Я хочу джакузі отут.
Тобі потрібно два джакузі.
По одному на роздягальню.
Так, два краще, саме так.
Їх привезуть з Ліона, як і мої.
Гаразд.
І ще я думав поставити тут парову лазню.
Чудово.
А згодом, я б не виключав можливості
додати сауну.
Дехто худне тільки в сауні.
Саме так.
Зможеш з усім цим впоратися?
Звісно.
Цей спортзал буде чудовим.
Оскаре, ти тут не лише заради спортзалу.
Донька для мене найважливіша.
Якщо вона каже, що тут гроші, я їй вірю.
Але мій пріоритет — зробити Сару щасливою, впевненою в собі.
А для цього ти маєш її завоювати.
- Я тут. - Чудово.
Почніть з бурека. Він смачний і гарячий.
Випічка з м'ясною начинкою — мамина фірмова страва.
- Ви теж алжирка? - Зовсім ні, я каталонка,
народилася й виросла в Парижі.
Усе просто дивовижне.
Скуштуй і відчуєш.
Життя тут, у Марбельї, просто офігезне.
Повертатися в Мадрид — відстій.
- У Мадрид? - Гей…
Якщо зі спортзалом не вийде.
- Звісно, вийде! - Вийде, не псуй настрій.
З клінікою Франа не вийшло,
хоча всі араби тут мають коней.
Хто такий Фран?
Колишній хлопець Сари, ветеринар.
Інший її хлопець хотів відкрити дискотеку.
Ще один — розбагатіти на нерухомості.
Ні! Той був жахливим.
- Жахливим. - Мамо.
- Нестерпним. - Не слухай.
- Моя сестра любить підприємців. - Ти засранець.
Повернутися в Мадрид — непогано. Мені там дуже добре.
Тому ти не закінчила бізнес-школу?
Вона має на увазі її музику.
PolyGram хоче підписати її.
Пісні для мого альбому майже готові.
Ти записуєш альбом?
Авжеж.
Так, Таня буде новою Шиною Істон.
Та пішов ти.
От сучий син.
Хто це такий?
Набіль Мавад.
Це він послав шахраїв, які підробляли напалм.
- Саме так. - Але ми не маємо доказів.
Чому ж він тобі махає?
Тому що він цинік.
Тато — найбільший конкурент Мавада.
Ми працюємо з країнами Східної Європи та лівими.
Мавад має справу з ЦРУ
та антикомуністами в Африці й Азії.
То ви конкуренти.
Так. І зважаючи на розмір його будинку,
гадаю, він бере більші комісійні.
Капіталізм завжди платить краще.
У нас є неписане правило:
ніколи не вести бізнес з іншим блоком.
Мавад не продає автомати Калашникова чи РПГ-7,
а ми не продаємо «Стінґерів» і М-16.
Але напалм — американський винахід.
- Ви влізли на його територію. - Ну, завжди є винятки.
Дідько. Шинка.
Треба взяти 300 грамів хамону іберіко.
Генрі, друг тата, з яким я їду,
завжди просить узяти хамон.
Я хочу поїхати з тобою в Анголу.
Ти? Навіщо?
Щоб тобі не було самотньо.
Бо поїздка буде виснажливою.
Звідки ти знаєш?
Ти зустрінешся з клієнтом, щоб сказати, що напалму нема.
Звучить важкувато.
А ти мене морально підтримаєш?
Може, підтримаю.
Зосередься на спортзалі.
Замахнешся зависоко — можеш спіймати облизня.
Для мене це невисоко.
Не хвилюйся за мене.
Виникнуть якісь проблеми — у мене є хамон.
Ти справді зробив кар'єру!
Ти тепер андалузький багатій?
Ось.
Це 150 000 песет, які ти дав мені на спортзал.
Мені не потрібні твої гроші.
Вони твої.
Ти їхав 500 кілометрів заради цього?
Взагалі-то, ні.
Ти божевільний.
Ти виготовляв вибухівку в шахтах протягом 20-ти років.
- Ти ж їхав відкривати спортзал. - Так.
Який стосунок напалм має до аеробіки?
Я допомагаю родині.
Вони тебе просили?
Вони й гадки не мають.
Але я знаю, що в них проблема,
а ти експерт з виготовлення тротилу, динаміту, Goma-2…
Можеш зробити й напалм.
Не можу в це повірити.
Це було б добре для нас обох, Мануелю.
Навіщо? Щоб потрапити до в'язниці?
Ніхто не сяде до в'язниці.
Ці люди діють законно, у них є дозволи.
Це вони так сказали?
Тобі варто з ними познайомитися.
- Вони інші. - Справді?
Так, це не те, що ти думаєш.
Це культурні люди.
Розуміють абстрактне мистецтво.
- Кого це в біса хвилює? - Це ознака чутливості.
А чутливі люди замислюються.
Тож достатньо змішати трохи напалму з «Гернікою» Пікассо,
і можна стати Ганді.
Слухай, Мануелю.
Якщо хочеш провести решту життя в цій дірі,
винаходячи безшумну піротехніку,
я думаю, це чудова ідея.
Але коли заощадження закінчаться,
ти поїдеш додому й побачиш обличчя дружини…
- Не крути мені мізки! - …не треба скаржитися
і телефонувати мені, бо цей потяг уже піде.
Щасти тобі, Мануелю.
Напалм має дуже просту основу.
Нафталін і фосфорну кислоту.
Проблема в обсягах.
В обсягах?
Я можу виготовити каністру й підірвати її тут.
Але якщо твоя сім'я хоче спалити джунглі…
Каністри досить.
Гаразд.
Відтепер платитимеш у доларах.
Чудово.
АЕРОПОРТ МАЛАГИ
Ти не забула купити хамон?
Я прихопив ще в'яленого м'яса.
Що ти робиш?
Дивую тебе.
Хіба ти не цього хотіла?
Оскаре, не можна кидати зал.
Відкриття за місяць.
Звісно, можна. Ремонт закінчено.
Лишилося знайти клієнтів. Три дні цьому не завадять.
Ти з глузду з'їхав.
Справді думала, я проґавлю таке?
Крім того, я купив найсучаснішу німецьку камеру.
І лише поглянь сюди,
португальський словник.
Мої клієнти не ангольці, а кубинська армія.
Тоді чому летимо в Луанду?
Усе, що я чув про Кубу, — це пісні Мачіна,
танцюристи-мулати,
і фотографії Фіделя Кастро, який курить сигари.
Але Сара розповіла мені, що після революції 1959-го року
Кастро став кумиром
для партизанів країн третього світу.
І він надсилав їм на підтримку не лише сигари,
але й зброю та солдатів.
Упродовж 25-ти років
радники та війська Куби з'являлися в Алжирі,
В'єтнамі, Південному Ємені,
Конго, Болівії, Венесуелі, Нікарагуа,
Мозамбіку, Республіці Гвінея…
Вони навіть воювали проти Ізраїлю на Голанських висотах
на боці сирійців.
Він підтримав ефіопів 10 000 військових
і танковою бригадою в Огаденській війні.
І він розгорнув в Анголі армію з 30 000 солдатів,
щоб зупинити південноафриканське вторгнення.
Відтоді вони так і залишилися там,
воюючи проти антикомуністичних партизанів Савімбі.
Як може такий крихітний острів посилати війська всюди, як імперія?
Росіяни за це платять?
- Прошу. - Дякую.
Росіяни дають зброю, Ангола платить за все інше.
І дуже добре платить.
Це багата країна, там є діаманти, нафта…
Тактичні рішення приймають кубинці.
А що з цього отримує Куба?
Політичний вплив, підтримку в ООН…
Яка роль вашої сім'ї в цьому?
Кубинці не люблять залежати лише від одного постачальника.
Особливо в разових покупках.
Таких, як напалм.
Почуваюся, як у кіно.
Зачекай, поки доберешся.
Генрі!
Племіннице!
Ти вже така доросла!
Я так хотіла побачити тебе.
- Дякую, що приїхав. - А як же?
Хіба я міг лишити тебе саму?
Звісно, ні. Привезла мені хамон?
Іберіко, на жолудях.
Смакота!
- Оскар привіз в'яленого м'яса. - Дідько.
- Приємно познайомитися. - Навзаєм.
- Ти Оскар? - Так.
Мій хлопець.
Дідько! Хлопчик з пляшкою!
Дуже вам дякую. Ходімо.
Ось моя машина.
Оскар, так? Візьми валізу і сідай назад.
Як круто!
Ось, сідай.
Дякую.
Усе гаразд.
Ми компенсуємо протипіхотними мінами.
Вони непомітніші й краще працюють у джунглях.
Усе гаразд, Оскар знає.
Він тепер частина родини.
Лише мін Патрісіо не вистачить, ти ж знаєш, який він.
Допоможеш переконати.
Так, я буду поруч.
Я вважаю, напалм — лайно.
У Гавані про це не знають.
- Але Фідель може розлютитися. - Чому?
Бо це імперіалістична зброя, з поганою репутацією з часів В'єтнаму.
Ми, кубинці, любимо білий фосфор. Убиває не гірше, але тихіше.
І в чому проблема?
Напалм ефективніший у джунглях.
Краще скажемо Патрісіо, що план провалився.
- Ні. - Спробуєш компенсувати мінами —
він розлютиться. Повір, я знаю Патрісіо.
Ми вже тут, я мушу хоча б спробувати.
А Патрісіо любить хамон?
Коли хтось каже, що воліє побудувати соціалізм,
я завжди відповідаю:
«А ви куштували справжнє
шампанське замість "Радянського"?
А порівнювали іберійський хамон з болгарською мортаделою?» Отож-бо!
Звучить якось провокаційно.
Не будемо обманювати себе.
Хочете виграти холодну війну — нагодуйте свій народ.
Тому тебе й не пускають в Іспанію. Ти ж утечеш.
Ні, люба, я просто провів багато років,
живучи ілюзією,
і вже трохи втомився.
Упевнений, твій батько чудово мене розуміє.
Дивовижне місто, чи не так?
Так.
У цьому питанні португальці схожі на іспанців.
Будують так, наче залишаються назавжди.
У Французькому Конго
ці виродки й про цеглу не знають.
Я приїжджаю сюди з 1975-го року.
Бачив, як це руйнується зсередини рік за роком. Це відстій.
Чому б його не виготовити?
Напалм.
Скільки пива випив твій хлопець?
Ні, чорт забирай. Я серйозно. Це лише формула.
Звідки ти це взяв?
Я допитливий.
Патрісіо намагався кілька місяців тому, не вийшло.
Яку суміш вони обрали?
- Товаришу Генрі. - Так?
- До телефону! - Зараз повернуся.
То ти тепер хімік?
Ні.
Але мій дядько Мануель 20 років
працював з вибухівкою на шахтах Ріотінто в Уельві.
Зрозуміло.
Але це інша справа, Оскаре.
Але ж не буде нічого поганого, якщо спробувати?
Буде.
Можемо зіпсувати стосунки з кубинцями.
Може вдатися.
- Ні. - Ні?
Якщо Патрісіо не захоче міни, стосунки все одно зіпсуються.
Це не твоя справа.
Ти приїхав гуляти й фотографувати?
Тоді гуляй
і фотографуй.
Патрісіо повертається з Лубанго.
Завтра відразу зустрінемося, тож після обіду гуляйте.
Чому б тобі не показати йому кандонгу?
Що таке кандонга?
Здуріти можна.
Знаєш, що каже мій тато?
У кандонзі можна знайти будь що, від «Ролекса» до зенітної ракети.
Справжня Африка.
Доброго ранку.
Тут так багато дітей.
Але немає старих людей.
Хтось каже, що вони марксисти, інші — що проамериканські…
Вибачте.
Та це війна між племенами,
підживлена ідеологіями, яких вони не розуміють.
Це абсурд.
Це холодна війна.
Ні.
Ні, дякую.
Ти ніколи не приводила сюди своїх хлопців?
Не думаю, що їм було б цікаво.
Знаєш, що твій тато сказав мені недавно?
Що насправді я в Марбельї не щоб відкрити зал,
а щоб допомогти тобі.
- Намисто? - Ні, дякую.
Татусі завжди таке кажуть.
Тоді дозволь мені це зробити.
Дозволю.
Та спершу маєш навчитися.
Я вчуся швидше, ніж ти думаєш.
Можливо, так швидко не потрібно.
«Кандонга» — гарна назва для спортзалу.
Вона звучить ритмічно.
Дико.
«Клуб Кандонга».
Мені подобається.
Привіт.
- Як ти, Генрі? - Супер.
- Привіт, Саро. - Привіт, Патрісіо.
Гаразд, ходімо всередину.
У нас заброньовано номер для…
Він шкодує, що не зміг приїхати.
«Він шкодує», так?
Багато подарунків, але ж ми так не домовлялися.
Це вже втретє.
У мене немає часу на всякі дурниці.
Перекажи йому це.
Протипіхотні міни? Їх використовують ще з давніх-давен!
- Батько казав, що дістане. - Він намагався.
- Чорта лисого намагався! - Ми на твоєму боці.
Тоді навіщо було тягти мене сюди?
Тато ще тебе не підводив.
- Чому ж сам не сказав мені? - Вона цим займається.
Не варто.
Якщо не вийде, хай сидить удома.
Це складно. Це не так однозначно.
Складно?
А бути тут — ні?
Знаєш, скількох ми втратили в Хуамбо цього тижня?
Скількох покалічено?
Можемо збільшити до 200 мін.
Ні, чорт забирай!
Трясця твоїй матері!
«УНІТА» знається на цих мінах краще за нас!
Вибачте.
Саро,
я щойно розмовляв з хіміком.
Він сказав, що все буде готово за п'ять-шість тижнів.
Хто ти в біса такий?
Я працюю з нею.
Він її партнер.
- Твій чоловік? - Так.
Оскар.
Ми не хотіли нічого говорити,
бо мали підтвердити, що зможемо виробити.
Виробити що?
Напалм.
Треба буде скоригувати обсяги,
але можемо привезти зразок і випробувати тут,
усі разом.
П'ять-шість тижнів звучить прийнятно, як на мене.
Так, Патрісіо?
Хоч уявляєш, що ти щойно зробив?
Ні, він не уявляє.
Він ні хріна не уявляє.
Саро.
Саро! Зачекай, Саро!
Що це, по-твоєму?
Урок аеробіки?
Демонстрація тестостерону?
Спосіб показати свої великі яйця?
- Саро, це спрацює. - Ні, бо ти цього не знаєш.
Ти ні хріна не знаєш.
Просто, бляха, не віриться.
Вибачте.
Не знайдеться вільного місця?
Так, звичайно. Позаду.
Чудово.
Вітаю.
Дякую.
Маріо.
Залиш сумку Оскара в машині, він їде в Мадрид.
Що?
Ти сказав кубинцям, п'ять-шість тижнів, так?
То рушай.
І зроби за три.
Саро, зараз друга ночі.
На, випий. Пий, поки гарячий.
Піде тобі на користь після довгої подорожі.
Дякую.
Оскаре…
Якби я не був упевнений, що дядько може це зробити,
- я б нічого не казав. - Я знаю.
Тобі треба відпочити. Завтра його побачиш, добре?
Ти знаєш, я вже розчарований.
Я шкодую, що так вчинив.
- Думав, буде ще гірше нічого не робити. - Гаразд. Слухай.
Праворуч є гостьова кімната.
Переночуй там.
Ранок вечора мудріший.
Хочу сказати лише одне.
Довірся мені.
У тебе є три тижні.
Добраніч.
Дякую.
Генрі дав список сполук, які хіміки використовували в Луанді.
А це навіщо?
Записати випробування напалму.
Їдьмо зі мною.
Краще на відео, щоб не гаяти часу.
Хоча б побажай удачі.
Вони використовували мийний засіб!
Мийний засіб?
Так, звичайний пральний порошок замість фосфорної кислоти.
Це врешті й зіпсувало желатин.
- Усе так просто? - Ні.
Не все так просто.
Кислота робить усе дуже нестабільним.
Тому я спробував з алюмінієвим милом.
Ти впевнений, що це спрацює?
У нас лише три тижні.
- Зачекай. - Дивись.
Чорт!
Буде вдесятеро потужніше, коли мені вдасться його стабілізувати.
За три тижні я все зроблю.
Немає ні старих, ні товстих людей.
Усе хаотично.
Наче життя триває лише один день.
Дідько.
Африка дивовижна. Дивовижна.
Тим часом Сара та її сім'я багатіють.
Що ж, у такому світі ми живемо, Мануелю.
Ти довіряєш цим людям?
Ну, вони знають, чого хочуть.
Я не про це питав.
Думаю, я потрібен Сарі.
- Навіщо? - Не знаю.
Але вона шукала мене.
Марбелья була її ідеєю.
Чорт, я сплю з нею в будинку її батьків.
Я не знаю. Це як…
Як що?
Ніби вони мене обрали.
Минуло майже два тижні.
І що?
Я розмовляв з Генрі.
Є спосіб усе зупинити і зберегти обличчя перед кубинцями.
Як?
Злити в Гавану, що вони роблять в Анголі.
А якщо Оскар упорається?
Не впорається.
Не треба було його брати.
Ні, я не брала його до Луанди.
Він з'явився в аеропорту,
бо ти сказав йому допомагати мені. Що було робити?
Він сідає на твій рейс, ти пускаєш його на зустріч…
Намагаєшся мене в чомусь звинуватити?
Тату, послухай мене.
Це ти примусив його мені допомагати.
Але ж ти хотіла. Тому він приїхав у Марбелью.
Відкривати спортзал.
І подивитися, чи він упорається.
Дай йому час.
Ти розлютиш брата і сестру.
Пішли вони.
Ти, мама і я — єдині рвемо дупи заради сім'ї.
Тоді навіщо додавати когось ще?
Тату…
Поки що нічого не зливай.
Будь ласка.
Давай.
- У нас ще тиждень, так? - Так.
ТИЖДЕНЬ ПО ТОМУ
ПУСТЕЛЯ НАМІБ АНГОЛА
Полковнику.
Чув, ти тепер хімік, Фараде.
Ні, боронь боже.
Як ти, Патрісіо?
У всьому винен мій зять.
То що?
Ми маємо його чи ні?
Ці формули такі підступні.
Іноді доводиться коригувати суміш.
Облиш, Фараде, старий хитрий лисе.
Лео має на увазі обсяги.
Вони не підривали великі обсяги. Але все можна відкоригувати.
Так, Оскаре?
Формула працює.
Щось піде не так — моя відповідальність.
Ось, Лео, дивись.
Ми розмістили заряд пропорційно під цими машинами.
Однаковий під кожною з них.
Тож з нашого боку все готово.
Стрілятимеш із цього?
Якщо вже буде горіти, нехай горить по-справжньому.
У житті бувають моменти,
коли ти все ставиш на кін.
І від провалу тебе відділяє лише одна мить.
Секунда, якої не хочеш бачити.
Готово, полковнику!
Давай!
Але якщо все мине добре,
це стане справжнім одкровенням.
Справжнім прозрінням.
Того дня народився новий Оскар.
Той, якого навіть я не знав.
Вражений руйнуванням і вогнем.
І так, це було чудово.
Це відкрило мені шлях до успіху.
І, як я тепер знаю, до погибелі.
- Я склав іспит? - Який іспит?
Не знаю, відчуваю таке, відколи зустрів тебе.
Немає ніякого іспиту, Оскаре.
Тобі ще вчитися і вчитися.
Я лише хочу знати, де я зараз.
Там, де тобі місце.
Я думав, моє місце в спортзалі в Марбельї.
- Це залежить багато від чого. - Від чого саме?
Як сильно ти хочеш підкорити світ.
Переклад субтитрів: Дмитро Авраменко
Творчий керівник: Яна Філоненко