Det var ikke vanskelig å overtale Leo til å bli involvert i kanonavtalen.
En provisjon på fem millioner dollar.
Selv om det kom fra en eksentrisk bohemsk iraker,
var det det familien trengte for å vise styrke.
Så vi gikk til krig.
Oberst Patricio inviterte oss til slaget ved Cuito Cuanavale
så vi forstod situasjonen hæren hans var i,
og kunne forhandle detaljene.
Vi ankommer.
Vi nærmer oss Cuito, så vi vil fly under radaren.
-Fly hva? -Under radaren!
Kom igjen!
Til skyttergravene, fort!
Bombingen starter om tre minutter! Kom igjen!
Kom igjen! Skynd dere!
Fort dere!
Til skyttergraven der borte!
Denne veien!
Velkommen til Cuito Cuanavale.
Pokker!
Vi har regnet ut intervallet.
Tre minutter.
Sørafrikanere?
G5-kanonene deres.
Vi er på frontlinjen.
Sørafrikanerne er der, to kilometer unna kysten.
De skyter på 20 kilometers avstand.
Vårt artilleri har ikke nok rekkevidde.
Så vi må bare ta imot julingen.
Hvorfor skyter de?
For å heve moralen.
Stopp! Ikke skyt!
Ikke skyt!
Pokker.
Endelig.
Se der.
Det er det eneste som stilner dem.
Luftrommet er vårt.
Så lenge vi har bensin.
Vi har ikke nok drivstoff til å holde flyene i luften.
Så vet dere hva vi gjør?
Setter pilotene i flyene på bakken
og får dem til å snakke sammen
så sørafrikanerne tror vi flyr.
Seriøst?
Vi trenger de G5-ene nå, min venn.
-Denne mannen, ikke sant? -Ja.
General Amin. Han står Saddam nær.
Han håndterer militær eksport.
Hans nevø, Habib, hjelper oss.
Når startet du å jobbe med irakerne?
Det spiller ingen rolle.
Vil du ha kanonene eller ikke?
Vi kan lande avtalen denne uken.
Og det er billigere enn med Iran.
-Når kan du levere dem? -Om to måneder.
-Er du sikker? -Vi drar til Irak i morgen.
Holder du ut to måneder?
Om ikke napalmgreia skjer igjen.
Napalmgreia løste seg til slutt.
Hvordan kunne du ta henne med?
Jeg kom på egen hånd.
Går det bra med Mr. Napalm?
-Alt bra. -Patricio.
Hva er vitsen med et slag her?
Det finnes ingen byer eller noe verdt å forsvare.
Den offisielle versjonen?
Hvis vi vinner, er sørafrikansk apartheid over.
Hvis vi taper, beholder amerikanerne Angolas olje.
Og den uoffisielle versjonen?
Dette er en stammekrig som ikke angår oss.
God natt.
Herregud.
Det var vanskelig, ikke sant?
Men verdt turen.
Si fra når jeg skal forberede overføringen.
Slapp av.
Det haster ikke.
Virkelig?
Har du ikke hastverk med å tjene fem millioner?
Har dere det bra, du og Oskar?
Hvorfor spør du?
Jeg vet ikke. Dere skulle flytte inn sammen...
Ja.
Det har vi utsatt.
Mamma har rett.
León er fortsatt liten, og det haster ikke.
Men Oskar har vel andre planer?
Det er normalt.
Jeg forstår.
Ingen vil bo med svigerfamilien hele livet.
Men angst er en dårlig rådgiver.
Det kan få deg til å tro på feil ting.
Jeg forstår ikke.
Han kan tro han er klar til å starte for seg selv.
Pappa, hva snakker du om?
-Oskar ville ikke gjort det. -Ikke?
Han gjorde det mot onkelen sin.
Han forlot ham for oss.
Det er sant.
Fordi vi ga ham et godt tilbud.
Og noen kan tilby ham et bedre.
-Antyder du at... -Han lurer oss med Mawad.
-Hvorfor tror du det? -Mawad jobber med Irak.
Det er hans område.
Og nå, helt plutselig,
ringer en iraker som trenger våre cubanske kontakter.
Pappa, du er paranoid.
Oskar er en god gutt, ambisiøs, fryktløs,
men han er som en edelgran.
Når en edelgran spirer, ser den solen og begynner å vokse som en gal
oppover og oppover.
Så fort at den ikke modnes.
Og når den er tolv meter høy,
er den lille drittstammen så svak
at den råtner i vann.
Vet hva edelgranmoren gjør for å unngå det?
Dekker den med grenene sine
så den vokser saktere.
Hvem er modertreet her?
-Du? -Det er du som må stoppe ham, Sara.
Gjør du ikke det, tar han deg med når han går under.
Og jeg vil ikke kunne beskytte deg.
Du er helt paranoid.
Jeg kjenner Oskar godt.
Nei. Jeg sier bare at vi må være forsiktige.
Alt Oskar har gjort så langt, har hjulpet familien vår.
Med napalmen, med Mawad...
Kanskje det er problemet. Han tror han er flink.
Det gjør det enda mer risikabelt å rote det til.
Jeg klarer det selv.
Ikke bekymre deg, det går fint.
Så hvordan havnet du her?
Jeg er her på forretningsreise.
-Forretninger? -Ja.
I Cuito Cuanavale?
Høres vel absurd ut?
Kjære deg, om du bare visste...
Vet du hvorfor jeg er her?
Jeg kom til Angola
for å kjøpe en vaskemaskin i bryllupsgave til sønnen min.
Og til min yngste, som nettopp ble lege,
vil jeg kjøpe en Walkman og kanskje noen joggesko.
Kom du til Afrika for det?
Hør her, for et år her
får jeg betalt opptil 3000 kwanza.
Hvor mye er det?
Seksti dollar.
Klokken 11.50.
Han kan se oss.
-Mawad kjenner denne bilen. -Ja.
Vi er for langt unna.
Sikker på dette?
Om jeg er sikker?
Vi vil ikke ende opp som Padilla.
Om du får kalde føtter...
Nei, jeg får ikke kalde føtter.
Jeg sier bare at vi må være presise.
Dette er seriøst.
De vil være foran oss,
og hvis de prøver å rygge, vil det ta 20 til 30 sekunder.
-Kanskje litt mindre. -Nei.
Tjue til 30 sekunder.
Det var det Padilla sa.
Hvem er Padilla?
God ettermiddag.
Hei.
Padilla målte en dynamittlunte feil.
Jeg sa: "Ladningen er stor nok til 80 meter."
Han sa den ikke var det.
At 60 var nok.
Men hvem i helvete er Padilla?
En jeg jobbet med i gruven.
Han var også sikker, til han sprengte seg selv.
-Så Padilla ble sprengt? -Jepp.
Fullstendig.
Så hvis du tror de trenger 30 sekunder, anta at de kan gjøre det på 10.
Det sier ingeniøren.
Jeg kan la deg gjøre det alene.
Jeg tuller, for faen.
Dette er alvorlig.
Ok, greit. Hva enn du sier.
Ti sekunder.
Dette kommer til å endre livet mitt.
Og om det går galt?
Det vil ikke gå galt.
Jeg så det tydelig i Praha, Manuel.
Hvis man vil bryte den gamle ordenen,
kan man ikke bare sitte og vente eller være redd.
Man må ha baller.
For dette er vårt øyeblikk.
Hei...
Krigsveteranenen er tilbake.
Vær glad du ikke dro.
Turen var forferdelig.
Jeg ble ikke invitert.
Det sugde.
-Tro meg. -Sikkert.
Hvor er pappa?
Tar seg av ting.
Med mannen din?
Får du ikke vite alt nå?
Dra til helvete.
Min kjære!
Hei, min kjære!
Hei, min engel.
Jeg kunne spist deg!
Hei, min kjære!
IRAK
Det vil ta ca. ti minutter.
-Hvor skal du? -På do.
Er alt i orden, Leo?
Det er noe jeg ikke får ut av hodet,
og jeg har tenkt og tenkt,
men jeg vet ikke,
-det er veldig rart. -Hva da?
Jeg vet ikke.
Hvorfor er vi i Irak?
For å kjøpe kanoner, så klart. Men alt dette...
Kanskje jeg bare er paranoid.
Jeg tror ikke jeg forstår.
Jeg skal forklare det.
Habib trenger tilfeldigvis en mellommann for å selge kanonene sine.
Og tilfeldigvis ringer han deg.
Av alle hans mulige kontakter i Angola valgte han en i Marbella.
Pokker, Marbella!
Og du jobber tilfeldigvis for meg,
og jeg kommer, merkelig nok, godt overens med cubanere og angolanere.
Og i tillegg, med denne såkalte direktelinjen,
snakker du mye med Mawad.
Og objektivt sett kan denne avtalen komme Mawad til gode.
Høres ikke det ut som for mange adverb?
-For mange adverb? -Ja.
Det kan være ren tilfeldighet,
men det kan også være det
at noen tar meg for en tosk.
-Beskylder du meg for noe? -Nei.
Jeg sier ikke at det er din plan.
-Noen andres, ja. -Hvem sin?
Habibs? Irakernes?
Si det du.
Jeg vet ikke.
Noen fra Marbella
som jobber med irakerne,
men ikke liker cubanere og angolanere.
Vil du avbryte dette?
Bare si sannheten.
Jeg vet ingenting om Mawad.
-Du lyver. -Jeg sverger.
Datteren min fortalte meg alt i Cuito.
Hva fortalte hun deg?
Om avtalen med Mawad.
Vet ingenting om den.
Bare innrøm det.
Vær ærlig mot meg og innrøm det.
Du vil fortsatt få provisjonen din.
Men hvis du lyver igjen...
Greit, da drar vi hjem.
Jeg gjorde det for familien.
Unnskyld meg?
Noen måtte ordne ting før Hugo gjorde dem verre.
Du er syk, Leo.
Du dør.
Vi må tenke på fremtiden.
Mawad er din krig.
Og vi skal ikke arve den.
Hei! Alt i orden, sir?
Ja.
Ja, vi er klare til å dra.
Vet du hva, Oskar?
Datteren min fortalte meg ingenting.
Men det gjorde du.
Det tar to dager å reise hit. Det er et isolert område.
Jeg ville prøvd å sove på båten.
Vi kan ankre opp i en av disse vikene til ting roer seg.
Det blir gøy.
Seiling.
Fiske.
Hvor lenge tror du det vil vare?
En måned.
Maks to.
Faren min vil gjøre en avtale med saudierne.
Og deretter
kommer vi tilbake
og tar de stedene vi fortjener.
Si det igjen.
Stedene vi fortjener.
Du høres overbevist ut.
Helt klart.
Det tenner meg.
Vet du hva jeg vil gjøre nå?
Venner!
Fred være med deg, Habib.
Vi møtes endelig.
Det er på tide.
-Oskar. -Habib.
-Hva med en øl? -Ja takk.
Flott, takk.
Hvordan var turen?
Bra.
Du er vel ikke like hissig som kona di er med kunst?
Ikke engang i nærheten.
Så fort du betaler, sender vi dem.
Når kan du overføre?
-Det avhenger av deg. -Av meg?
Så la oss signere nå.
Og Amin? Hvor er general Amin?
-Hva? -Jeg vil møte ham.
Jeg vil møte onkelen din.
Han godkjente avtalen,
som er grunnen til at vi er her.
Ikke vondt ment, men du er ikke nok for meg.
Leo.
-Hva gjør du? -Ikke bland deg.
Vi skulle lande avtalen.
Den eneste som "skal" noe her, er jeg.
Kan du vente på meg i gangen?
Min svigersønn er umoden.
Det er problemet med unge folk.
Takk.
Onkelen din må gi meg en offisiell garanti.
Hvorfor?
Cubanerne og angolanerne er mistenksomme.
Og det forstår jeg.
Dere er venner med sørafrikanerne.
-Dere kjøper G5-ene deres. -Hva så?
Vi skal bruke de samme kanonene mot Sør-Afrika.
Hvem kan garantere mot sabotasje?
Ingen saboterer Amins avtaler.
Jeg vil høre det fra ham.
Han er for opptatt.
Vel, Habib,
gi beskjed når han har tid.
Dette er tull, vi har snakket om det i en måned.
Du vil ødelegge alt.
-Ha det, Habib. -Nei, vent.
Jeg ringer onkel.
Jeg kan ikke love noe. Det kan ta en uke.
Jeg har ikke hastverk.
Så lenge det er rikelig med øl.
Hvor er Hugo?
Jeg venter på ham.
Jeg tror han dusjer.
Beklager.
Broren din er for gammel for at du sjekker ham.
Han virker anspent, mamma.
-Slik er han bare. -Enda mer i det siste.
Siden han kom fra Praha.
Så be Oskar om å snakke med Manuel,
siden de har vært så uatskillelige.
Og det er det.
Du vet vel hvorfor de er uatskillelige?
Fordi de kommer overens.
Det er det du tror?
Ja, det gjør jeg, det er åpenbart.
Sara, ærlig talt,
jeg vil ikke høre hva du tenker på.
-Hva tenker jeg på? -Kokainen.
Nei. Jeg tenker ikke på kokainen, mamma.
-Ikke? -Nei.
-Vi må snakke. -Om hva?
Hvis det er noe med Hugo, skal jeg snakke med ham.
Eller faren hans.
Du blander deg alltid inn.
-Jeg vil bare hjelpe, mamma. -Selvfølgelig.
Du er mor Teresa.
Hva snakker du om?
Du elsker å dømme.
Bruker deg selv som standard. Prøver å fikse alles liv.
Men du drar til Angola uten sønnen din.
-Det er annerledes. -Hvordan?
Å risikere livet for ambisjoner er like dumt som kokain
-eller hva du tror han tar. -Ambisjoner?
-Mine ambisjoner? -Ja, dine ambisjoner.
Vet du hvorfor du gjør det?
Nei, hvorfor?
Du er redd Oskar vil overgå deg.
Riktig. Selvfølgelig.
Siden du alltid spilte andrefiolin.
Å være mor er å spille andrefiolin?
Ta vare på familien sin,
-ofre seg... -Hvordan da?
Ved å gi bort en klokke?
Ærlig talt, Sara, du er en bortskjemt drittunge.
Ok, jeg drar nå.
Jeg ringer deg når vi når land, mamma.
Jeg håper alt går bra. Vær forsiktig.
-Ha det fint. -Ja da.
Hvor skal dere?
Ibiza, Korsika, Santorini...
Vi får se.
Hva er Kalasjnikov-riflene til?
Du har en overaktiv fantasi, kjære Sara.
Virkelig.
Vær så snill.
Jeg ringer deg, ok?
-Ha en fin tur. -Ha det.
Han har to rifler i bagasjerommet.
-For å avreagere. -Hva snakker du om?
Han har øvd. Han fortalte meg det.
Og det er greit?
Kunne trengt det selv.
Masgoufen smaker deilig.
-Fisk? -Ja, som grillet karpe.
Det er også falafel, kubbah,
lam, aubergine,
kafta... Alt.
-Alt er til oss? -Det er ingen andre her.
Er ikke alt dette litt rart?
Det er et regjeringshus.
De er vant med å tjene folk uten å forstyrre dem.
Jeg vil beklage.
Mine årsaker er uviktige.
Jeg burde ha snakket med deg før avtalen med Mawad.
Det er ikke det som sårer mest.
Det som knuser hjertet mitt,
er at du dro min datter inn i det bak min rygg.
Jeg beklager, Leo.
Jeg trodde vi hadde rett
-til å fikse dette på egen hånd. -Rett?
Rett?
Vet du hva advokatvennen min sier?
Rettigheter finnes ikke i familie.
For når det finnes rettigheter, når noen gjør krav på dem,
da finnes ikke familien lenger.
Så hva skal vi gjøre?
Hate hverandre?
Eller starte på nytt?
Hva gjør du her?
Si det du.
Si deg hva?
Jeg vet ikke.
Hvor mye kokain har du tatt? To gram?
Fem, ti?
Dra til helvete.
Jeg vet ikke hva du planlegger, bare ikke gjør det.
Så du er den eneste som får legge planer her?
Jeg mener det.
Du har alt ødelagt for familien.
Din bror har rett til...
Jeg snakker ikke til deg.
Manuel kan si hva faen han vil fordi han er vennen min.
Vennen din?
Ja, min venn,
min medskyldige, min troverdige,
min følgesvenn, alt du aldri har vært.
Og ja, vi knuller også, og det er strålende.
Oskar knuller nok ikke så godt,
for de siste månedene har det sett ut som du tigger om
at noen vil slikke fitta di for én gangs skyld.
Det er over, Sara. Jeg vil ikke jage deg,
plukke opp smulene dine, føye meg.
Du slipper å bekymre deg for at pappa vil vise meg empati.
Du er utakknemlig. Etter alt de har gjort.
De har ikke gjort en dritt for meg, Sara.
Men jeg skal gjøre noe for dem.
For det er det jeg må gjøre.
Fordi du må vite hvordan du skal finne din plass i livet.
Hvordan spiller ingen rolle. Du må ha ballene,
hør på meg, ballene til å akseptere din skjebne.
Hvilken skjebne, Hugo?
Å ofre meg for mitt folk.
Men ikke som en martyr.
Det er ikke det jeg skal. Det er...
-Darwinistisk. -Darwinistisk.
Jeg skal avle opp en ny art av Farad-familien.
Sterkere, mer forberedt,
mer i stand til å tilpasse seg. Forstår du?
Hva faen skal du gjøre?
Kom deg vekk herfra!
Jeg skjønner hva du vil.
Jeg vet alt om deg,
hva du gjør, har gjort og hva du skal gjøre.
Vet du hvorfor? Fordi du er som meg.
Så hvorfor tror du jeg ville forråde deg?
Fordi det var det jeg gjorde.
Jeg forrådte han som hjalp meg.
Han som hjalp meg slik jeg har hjulpet deg.
Han dro meg opp av dritten,
ga meg en jobb og ga meg navnet mitt tilbake.
-Etternavnet ditt? -Ja.
Faren min var algerisk.
Han dro da jeg var to.
Han sa til mamma: "Ha det, kjære."
Han dro under borgerkrigen, og vi så ham aldri igjen.
Så jeg brukte min mors pikenavn.
Hvis folk som het Pérez eller Rodríguez, sultet etter krigen,
forestill deg en Farad.
Jeg hadde ingen anelse.
Så jeg ble Virgilio González, som faktisk er mitt virkelige navn.
Virgilio Leonard Farad González.
Det må ha vært tøft.
Ja, det var veldig tøft.
Familien var republikanere,
så vi måtte ta imot ufattelig mye dritt.
Så jeg måtte overleve.
Jeg begynte å selge småting. Først tobakk,
uren vin,
så sko, hvete, bygg, bensin...
Helt til jeg møtte en araber i Málaga
som sa: "Hei, du er en av oss, jeg skal hjelpe deg."
Han fikk meg til å gjøre ærend, små jobber, så større ting.
Han ble som en storebror for meg.
Og han fikk meg til å ta tilbake navnet mitt
fordi han trodde det ville åpne mange dører for meg.
-Gjorde det det? -Visst pokker.
To måneder senere var jeg i Algerie
og forhandlet min første våpenforsendelse med Algerisk frigjøringsfront i 1959.
Helt uten videre?
Han hadde drevet med våpenhandel siden andre verdenskrig.
Så hva gjorde han?
Han gjorde meg til sin andre hånd.
Hvis han var høyre hånd, var jeg venstre.
Som du er for meg.
-Hva skjedde? -Det gikk bra for meg.
Jeg fikk kontakt med dem som kjempet
mot venstresidens romantikk.
Jeg møtte Monzer i Alger,
så Henry, så dukket Khalid opp...
Det var den perfekte blanding av forretninger og idealisme.
De kom med ideene, og vi sørget for våpnene.
Men denne broren min,
jævelen var for konservativ.
Da han så Algerie slutte seg til sovjeterne,
ba han meg slutte.
Fordi han solgte våpen til den andre siden.
-Til amerikanerne. -Amerikanerne.
Jeg sa nei.
-Han må ha tatt det ille opp. -Fryktelig.
Slengte det i trynet mitt,
det at han hadde lært meg alt og gjort meg til den jeg var.
At jeg forrådte ham.
Men fremfor alt at jeg hadde brukt ham
for å starte for meg selv.
Og han hadde rett.
-Ble dere noen gang forsonet? -Aldri.
Hvorfor det? Døde han?
Han er millionær. Han bor i Marbella.
Han heter Nabil Mawad.
Mawad?
Biltrøbbel?
Skynd deg.
Her kommer han.
De er her.
Hva gjør de to idiotene?
La oss dra!
La oss dra, for faen!
Kom igjen, Hugo, faen!
Ta en dusj. Vi ses nede om tre minutter.
-Hva skjer? -Det er general Amin.
Kom igjen, la oss dra!
En gave. Til deg.
Åpne den.
-Hør her, Mr... -Farad.
Farad.
Er du libanesisk?
Nei, det er Farah, med en H.
Mitt staves med D.
Faren min var algerisk.
Jeg vil ikke kaste bort tid.
Habib er nevøen min.
Transaksjonene har min garanti.
Hvis du ikke vil ha G5-ene...
Jeg er ikke her for G5-ene, general.
Jeg vil gjøre deg en tjeneste.
En gave.
Hva slags gave?
Navnet på en forræder du har jobbet med i årevis.
Nabil Mawad.
Nabil Mawad?
Hva snakker du om?
Jeg vet at du anser Mawad som en venn,
men hva slags venner selger våpen til din største fiende?
Iran.
Det er et sluttbrukersertifikat for å flytte F-14-deler
til havnen i Chabahar i Iran.
Som du kan se, er det utstedt til et av Mawads selskaper.
Det er falskt.
General, du har nok midlene til å verifisere
om det er ekte eller ikke.
Mellom 1985 og 1986
solgte Nabil Mawad våpen verdt nesten 40 millioner dollar til Iran.
Dokumentet kan ha blitt tuklet med.
Vi har alltid stolt på Mawad.
La meg lese det.
Hvor fikk du dette?
-CIA. -CIA?
Jeg er en våpenhandler, general.
Jeg liker ikke å lure kundene mine,
og jeg gjør ikke forretninger med forrædere.
Hvis du vil selge G5-ene, er jeg med,
men hold Mawad utenfor.
Hvis disse menneskene har rett og Mawad lurte oss,
sender jeg deg i krigen
til den er over. Og vær glad for at jeg ikke får deg skutt.
Fred være med deg.
Jeg er et rasshøl.
Er du klar?
Bilen venter nede.
Så dette var planen din, ikke sant?
Takk.
For at du spilte din rolle.
Uten kanonene ville jeg aldri hatt tilgang til Amin.
Så du bruker meg,
du tar meg med helt til Irak for å ta hevn på Mawad,
og jeg er fortsatt en forræder.
Frue.
Noen menn står ved døren og spør etter deg.
Tekst: Nina Bjørnås
Kreativ leder Stine Ellingsen