Сарі було неважко переконати Лео взяти участь в угоді з гаубицями.
П'ять мільйонів доларів комісійних.
Навіть якщо вона надійшла від богемного іракця,
це була чудова нагода для Фарадів показати свою силу.
Тож ми вирушили на війну.
КУЇТО-КУАНАВАЛЕ АНГОЛА
Полковник Патрісіо запросив нас на битву при Куїто-Куанавале,
щоб ми зрозуміли, в якому становищі його армія
й могли обговорити деталі.
Майже долетіли.
Ми наближаємося до Куїто, тож зараз буде поземний політ.
- Який політ? - Поземний політ.
ФАРАДИ
Ходімо!
До окопів, швидко!
Бомбардування почнеться за три хвилини! Хутко!
Давайте! Швидше!
Ворушіться!
До дальнього окопу!
Сюди!
Вітаємо в Куїто-Куанавале.
Лайно!
Ми розрахували інтервал.
Три хвилини.
Південноафриканці?
Та їхні гаубиці G5.
Ми на передовій.
Південноафриканці там, за два кілометри від берега.
Вони стріляють з відстані 20 кілометрів.
Наша артилерія не сягає на таку дальність.
Мусимо миритися і приймати удар на себе.
Навіщо вони стріляють?
Це щоб підняти бойовий дух.
Стій! Не стріляти! Не стріляйте!
Не стріляти!
Лайно.
Нарешті.
Дивіться.
Це єдине, що змушує їх замовкнути.
Небо наше.
Поки в нас є гас.
Але його недостатньо, щоб довго тримати літаки в небі.
Знаєте, що ми робимо?
Саджаємо пілотів у літаки на землі
й наказуємо їм спілкуватися,
щоб ворог думав, що ми літаємо.
Ніфіга собі.
Нам потрібні ці G5 уже зараз, друже.
- Цей чоловік, так? - Так.
Генерал Амін. Близький до Саддама.
Він займається військовим експортом.
Його племінник, Хабіб, допомагає.
Відколи ви працюєте з іракцями?
Це неважливо, Патрісіо.
Вам потрібні гаубиці чи ні?
Ми можемо укласти угоду цього тижня.
І це дешевше, ніж з Ірану.
- Коли доставите? - За два місяці.
- Упевнені? - Ми з Оскаром завтра їдемо в Ірак.
Протримаєтеся два місяці?
Якщо не буде, як з напалмом.
Зрештою, з напалмом все вийшло.
Як ти міг привезти її на війну?
Ніхто мене не возить. Я сама приїхала.
А як пан Напалм?
- Усе добре. - Патрісіо.
Який сенс у цій битві?
Навколо немає міст чи чогось іще, що варто захищати.
Офіційна версія?
Якщо переможемо — кінець апартеїду в Південній Африці.
Якщо ми програємо, янкі отримають ангольську нафту.
А неофіційна версія?
Це війна між племенами, яка нас не стосується.
Добраніч.
Трясця твоїй матері.
Це важко, так?
Але варто було приїхати.
Дай знати, коли робити переказ для Хабіба.
Заспокойся.
Поспішати нікуди.
Справді?
Ти не поспішаєш заробити п'ять мільйонів?
У вас з Оскаром усе гаразд?
А чому ти питаєш?
Я не знаю. Ви ніби збиралися жити разом…
Так.
Ми відклали це.
Мама має рацію.
Леон ще малий, поспішати нікуди.
Але в Оскара інші плани, так?
І це нормально.
Розумію.
Ніхто не хоче жити зі своїми сватами все життя.
Але поспіх — поганий порадник.
Може змусити повірити в неправильні речі.
Я не дуже розумію.
Він може думати, що готовий вести справи самотужки.
Тату, про що ти говориш?
- Оскар так не вчинить. - Справді?
Він вчинив так зі своїм дядьком.
Він залишив його заради нас.
Саме так.
Бо ми зробили йому гарну пропозицію.
А хтось може зробити ще кращу.
- Ти хочеш сказати, що… - Він підставляє нас із Мавадом.
- Чому так думаєш? - Мавад працює з Іраком.
Це його територія.
А тепер, несподівано,
тобі дзвонить іракець, якому потрібні наші кубинські контакти.
Тату, в тебе параноя.
Оскар — хороший хлопець, амбітний, безстрашний,
але він як ялина.
Коли вона проростає й бачить сонце, то починає рости, як божевільна,
усе вище й вище.
Так швидко, що не встигає дозріти.
І коли стає 12 метрів заввишки,
її гівняний маленький стовбур настільки слабкий,
що просто гниє у воді.
Знаєш, що робить ялина-мати, щоб уникнути цього?
Прикриває її своїми гілками,
щоб вона росла повільніше.
І хто ж материнське дерево?
- Ти? - Ти маєш зупинити його, Саро.
Інакше він піде на дно й потягне тебе за собою.
А мене не буде поруч, щоб захистити.
Ти просто параноїк.
Я дуже добре знаю Оскара.
Ні. Я лише кажу, що треба бути обережними, Саро.
Усе, що Оскар робив досі, допомагало нашій родині.
З напалмом, з Мавадом…
Може, в цьому й проблема. Він думає, що розумний.
Настільки, що це може ще швидше згубити його.
Я можу зробити це сам.
Не хвилюйся, це не проблема.
То як ти тут опинився?
Я тут у справах.
- У справах? - Так.
У Куїто-Куанавале?
Звучить абсурдно, так?
О, хлопче, якби ти тільки знав…
А знаєш, чому я тут?
Я приїхала в Анголу,
бо хочу купити пральну машину своєму синові на весілля.
А молодшому, який щойно став лікарем,
хочу купити плеєр, і, можливо, кросівки.
Ви для цього приїхали в Африку?
Дивись, за рік тут
я отримую до 3 000 кванз.
І скільки ж це буде?
Шістдесят доларів.
Рівно 11.50.
Він може нас побачити.
- Мавад знає цю машину. - Та знаю.
Ми занадто далеко.
Ти впевнений?
Чи я впевнений?
Ми ж не хочемо закінчити, як Паділья.
Та якщо ти боїшся…
Ні, я не боюся.
Я просто кажу, що ми маємо бути точними.
Бо це дуже серйозно.
Вони будуть просто перед нами,
і якщо спробують здати назад, це займе 20–30 секунд.
- Може, трохи менше. - Ні.
Від 20-ти до 30-ти секунд.
Так казав і Паділья.
Хто такий Паділья?
Добрий день.
Привіт.
Він неправильно виміряв запал до динаміту.
Я сказав йому: «Заряд дістане на 80 метрів».
Він сказав, не дістане.
Що там лише на 60.
Та хто в біса такий Паділья?
Я працював з ним на шахті.
Він теж був упевнений, поки не підірвав себе.
- Тож Паділья опинився в дупі. - Так.
У повній дупі.
Тож якщо думаєш, що їм треба 30 секунд, припусти, що вони впораються за 10.
І це мені каже інженер.
Я можу піти — зробиш це сам.
Та жартую, чорт забирай.
Це все серйозно, Уґо.
Гаразд, добре. Як скажеш.
Десять секунд.
Це змінить моє життя.
А якщо не вийде?
Вийде.
Я чітко побачив це в Празі, Мануелю.
Якщо хочеш зламати старий порядок,
не можна просто сидіти й чекати або боятися.
Треба мати яйця.
Тому що це наш шанс.
Привіт…
Ветерани повернулися.
Радій, що не поїхав.
Ми жахливо провели час.
Мене не запрошували.
Це було відстійно.
- Повір мені. - Звичайно.
А де тато?
Залагоджує справи.
З твоїм чоловіком?
Тебе вже відлучили від справ?
Йди до біса.
Синку!
Привіт, любий!
Привіт, мій янголе.
Я б тебе з'їла!
Привіт, любове моя!
ІРАК
Це займе близько 10-ти хвилин.
- Ти куди? - Відлити.
Усе гаразд, Лео?
Дещо ніяк не йде мені з голови,
і я все думаю і думаю,
але не можу збагнути,
- і це дуже дивно. - Що саме?
Я не знаю.
Навіщо ми приїхали в Ірак?
Купувати гаубиці, звісно. Але все це…
Може, у мене просто параноя.
Я щось не розумію.
Я тобі поясню.
Отже, Хабібу потрібен посередник, щоб продати гаубиці.
І, за збігом обставин, він дзвонить тобі.
З усіх своїх контактів в Анголі він обрав один саме в Марбельї.
Дідько, у Марбельї!
І так сталося, що ти працюєш на мене,
а я, як не дивно, чудово ладнаю з кубинцями та ангольцями.
Ба більше, завдяки цій так званій «прямій лінії»
ти багато спілкуєшся з Мавадом.
І, чесно кажучи, ця угода може бути вигідна Маваду.
Тобі не здається, що тут забагато збігів?
- Забагато збігів? - Так.
Може, це справді збіг обставин,
але також може бути,
що хтось має мене за дурня.
- Ти мене в чомусь звинувачуєш? - Ні.
Я не кажу, що це твій план.
- А що когось іншого. - І кого ж?
Хабіба? Іракців?
Це ти мені скажи.
Я не знаю, Лео.
Когось з Марбельї,
хто працює з іракцями,
але не ладнає з кубинцями й ангольцями.
Хочеш усе скасувати?
Просто скажи правду.
Я не пов'язаний з Мавадом.
- Ти брешеш. - Клянуся.
Дочка розповіла мені все в Куїто, Оскаре.
Що вона розповіла?
Про угоду з Мавадом.
Нічого про це не знаю.
Просто зізнайся, курва.
Будь відвертим і зізнайся.
Ми все одно це зробимо, ти отримаєш комісійні.
Але якщо ти збрешеш мені знову…
Гаразд, тоді ми їдемо додому.
Я зробив це заради сім'ї.
Не зрозумів?
Хтось мав усе виправити, поки Уґо не зробив іще гірше.
Ти хворий, Лео.
Ти помираєш.
Ми маємо думати про майбутнє.
Це твоя війна з Мавадом.
І ми її не успадкуємо.
Гей! З вами все гаразд, пане?
Так.
Так, ми готові їхати.
Знаєш що, Оскаре?
Моя дочка мені нічого не казала.
Але ти щойно сказав.
Щоб дістатися сюди, потрібно два дні. Це ізольована територія.
Я спробую поспати на човні.
Кинемо якір у будь-якій з цих бухт, поки все не затихне.
Буде весело.
Плавання під вітрилами.
Риболовля.
Як довго це триватиме?
Місяць.
Максимум два.
Батько укладе угоду з саудитами, щоб рухатися далі.
А потім
ми повернемося
і посядемо місця, на які заслуговуємо.
Гей, скажи-но це ще раз.
Місця, на які заслуговуємо.
Звучить переконливо.
Абсолютно.
І це мене заводить.
Знаєш, що мені зараз хочеться зробити?
Друзі!
Салам алейкум, Хабібе.
Нарешті зустрілися.
Давно пора.
- Оскаре. - Хабібе.
- Як щодо пива? - Так, будь ласка.
Чудово, дякую.
Як минула поїздка?
Добре.
Ви ж не такий войовничий, як ваша дружина в мистецтві?
Навіть близько.
Щойно заплатите, ми їх відправимо.
Коли зможете зробити переказ?
- Це залежить від вас. - Від мене?
Тоді підписуймо просто зараз.
А як же Амін? Де генерал Амін?
- Перепрошую? - Хочу його бачити.
Я хочу бачити твого дядька.
Він схвалив цю угоду,
і це єдина причина, чому ми тут.
Не ображайся, але мені тебе недостатньо.
Лео.
- Що ти робиш? - Не лізь у це.
Ми мали закрити угоду.
Єдиний, хто тут щось може, це я.
Зачекаєш на мене в коридорі?
Мій зять ще молодий.
У цьому проблема з молодиками.
Дякую.
Треба, щоб твій дядько дав офіційну гарантію.
Навіщо?
Бо кубинці та ангольці мають сумніви.
І я розумію, чому.
Ви дружите з південноафриканцями.
- Ви купуєте їхні G5. - І що?
Їх ми збираємося використати проти Південної Африки.
Хто гарантує, що угода не зірветься?
Ніхто не саботує угоду, схвалену Аміном.
Тоді нехай приїде й підтвердить.
Він не має часу, він дуже зайнятий.
Що ж, тоді, Хабібе,
дай знати, коли звільниться.
Це обурливо, ми обговорювали це понад місяць.
Ти все зіпсуєш.
- Бувай, Хабібе. - Ні, зачекай.
Я подзвоню дядьку.
Але нічого не обіцяю. Це може бути тиждень.
Я не поспішаю.
Головне, щоб пива було вдосталь.
А де Уґо?
Я чекаю на нього.
Думаю, він приймає душ.
Вибач.
Твій брат занадто дорослий, щоб його перевіряти.
Він якийсь знервований, мамо.
- Такий він є. - Особливо останнім часом.
Відколи повернувся з Праги.
То скажи Оскару, щоб поговорив з Мануелем,
бо останнім часом вони нерозлучні.
Ось і все.
І ти ж знаєш, чому вони нерозлучні?
Тому що вони ладнають.
Справді так думаєш?
Так, я так думаю, це ж очевидно.
Саро, чесно,
я не погоджуюся з тим, про що ти думаєш.
- І про що я думаю? - Про кокаїн.
Ні. Я не думаю про кокаїн, мамо.
- Не думаєш? - Ні.
- Нам треба поговорити. - Про що?
Слухай, якщо з Уґо щось діється, я поговорю з ним.
Або з його батьком.
Бо ти завжди втручаєшся.
- Я лише хочу допомогти, мамо. - Та звичайно.
Ти ж наша Мати Тереза.
Про що ти говориш?
Ти любиш судити.
Береш себе за еталон. Намагаєшся виправити життя кожного.
Але ж їдеш до Анголи і залишаєш свого сина тут.
- Це інше. - І чому?
Ризикувати життям заради амбіцій — тупо, як вживати кокаїн
- або робити те, що Уґо. - Амбіцій?
- Моїх амбіцій? - Так, твоїх амбіцій.
Знаєш, чому ти це робиш?
Чому?
Бо боїшся, що Оскар тебе покине.
Так. Звісно ж.
Бо ти завжди грала другу скрипку.
Бути матір'ю — це грати другу скрипку?
Піклуватися про свою родину,
- жертвувати собою… - Як саме жертвувати?
Віддаючи годинник?
Чесно, Саро, ти таке розбещене дівчисько.
Гаразд, я пішов.
Я подзвоню, коли ми досягнемо землі.
Сподіваюся, все буде добре. Будь обережним.
- Бережи себе. - Так, звісно.
А куди ви зібралися?
На Ібіцу, Корсику, Санторіні…
Подивимось.
А для чого вам автомати Калашникова?
У тебе така багата уява, люба Саро.
Справді.
Я тебе прошу.
Я подзвоню, добре?
- Щасливої подорожі. - Бувай.
Я серйозно. У нього два автомати в багажнику.
- Це щоб випустити пару. - Про що ти?
Він тренувався. Він сам мені так сказав.
І тебе це влаштовує?
Може, і я приєднаюся.
Масгуф дуже смачний.
- Це риба? - Так, як короп на грилі.
Також є фалафелі, кеббе,
ягнятина, баклажани,
кюфта… Усе, що забажаєш.
- Усе для нас? - Тут більше нікого немає.
Тобі не здається це трохи дивним?
Це ж офіційний будинок уряду.
Вони звикли обслуговувати людей, не турбуючи їх.
Я хочу вибачитися.
Мої причини неважливі.
Треба було поговорити з тобою до угоди з Мавадом.
Знаєш, не це найбільше мені болить.
Моє серце розбиває те,
що ти втягнув мою доньку в це за моєю спиною.
Мені шкода, Лео, дуже шкода.
Я думав, ми маємо право
- владнати це самостійно. - Право?
Право?
Знаєш, що каже мій друг-юрист?
У родині прав не існує.
Тому що коли є права, і хтось про них заявляє,
то родина перестає існувати.
То що ж нам робити, Лео?
Ненавидіти один одного?
Або перегорнути сторінку?
А ти що тут робиш?
Це ти мені скажи.
Що сказати?
Не знаю.
Скільки коксу ти вже нюхнув? Два грами?
П'ять, десять?
Слухай, Саро, відвали.
Я не знаю, що ти плануєш, просто не роби цього.
То ти єдина, хто може будувати тут плани?
Я серйозно.
Ти вже багато чого зіпсував для сім'ї.
Твій брат має повне право…
Я не з тобою розмовляю.
Мануель може говорити все, що йому заманеться, бо він мій друг.
Твій друг?
Мій друг, так, мій друг,
мій соратник, мій сповідник,
мій компаньйон, той, ким ти ніколи не була.
І так, він ще й трахає мене, і це чудово.
Оскар, мабуть, не дуже добре трахає,
бо останні кілька місяців схоже, ніби ти благаєш,
щоб хтось у довбаному світі хоч раз тобі відлизав.
Все, Саро. Я більше не бігатиму за тобою,
не підбиратиму твої крихти, не прогинатимуся.
Не хвилюватимуся, що тато проявить хоч крихту співчуття.
Невдячний. Після всього, що для тебе зробили.
Вони ні хріна для мене не зробили, Саро. Ні хріна.
Але я збираюся зробити дещо для них.
Бо я мушу це зробити.
Бо кожен має знати, як знайти своє місце в житті. Розумієш?
Неважливо, як це буде і де. Треба мати мужність,
Саро, послухай мене, мужність прийняти свою долю.
Яку долю, Уґо?
Пожертвувати собою заради своїх.
Але не як мученик.
Я не це збираюся зробити. Це…
- Дарвінізм. - Дарвінізм.
Я збираюся вивести новий вид Фарадів.
Сильніший, більш підготовлений,
більш здатний до адаптації. Зрозуміла?
Що ти в біса збираєшся робити?
Забирайся звідси на хрін!
Я тебе за версту чую.
Я знаю про тебе все,
що ти робиш, що зробив і що збираєшся робити.
Знаєш, чому? Бо ти такий самий, як я.
То як ти міг подумати, що я тебе зраджу?
Бо саме це я і зробив.
Я зрадив того, хто мені допоміг.
Того, хто зробив для мене те, що я для тебе.
Він витягнув мене з лайна,
дав роботу й повернув мені моє прізвище.
- Твоє прізвище? - Так, моє прізвище.
Мій батько був алжирцем.
Він пішов, коли мені було два.
Він сказав мамі: «Бувай, люба».
Пішов під час громадянської війни, більше ми його не бачили.
І я виріс з дівочим прізвищем мами.
Після війни люди з прізвищем Перес і Родріґес голодували,
тож лише уяви собі Фарадів.
Я й гадки не мав.
Тож я став Вірхиліо Ґонсалесом, бо це і є моє справжнє прізвище.
Вірхиліо Леонардо Фарад Ґонсалес.
Мабуть, було важко.
Так, це було дуже, дуже важко.
Сім'я матері була за Республіку,
тож нам довелося витерпіти неймовірну кількість лайна.
Тож я знайшов спосіб вижити.
Я почав торгувати всякою дрібнотою. Спочатку тютюн,
фальсифіковане вино,
потім взуття, пшениця, ячмінь, бензин…
Аж поки не зустрів одного араба в Малазі,
який сказав: «Агов, ти ж один з нас. Я тобі допоможу».
Він доручав мені різні справи, спочатку дрібні, потім більші.
Він став мені як старший брат.
Навіть переконав повернути своє прізвище, Фарад,
бо вірив, що це відкриє переді мною багато дверей.
- І як, відкрило? - Так, чорт забирай.
Через два місяці я був в Алжирі,
вів переговори про першу поставку зброї з Алжирським визвольним фронтом у 59-му.
Ось так просто?
Цей тип займався торгівлею зброєю з часів Другої світової.
І що ж він зробив?
Він зробив мене своєю другою рукою.
Якщо він був правою рукою, то я — лівою.
Як ти для мене.
- Що ж сталося? - У мене все було добре.
Я зв'язався з усіма антиколоніальними, антиімперіалістичними рухами,
прибічниками лівого романтизму.
В Алжирі я познайомився з Монзером,
з Генрі, потім з'явився Халід…
Це було ідеальне поєднання бізнесу та ідеалізму.
Вони надавали ідеї, а ми забезпечували зброєю.
Але цей мій брат,
цей сучий син був занадто консервативним.
Коли Алжир опинився на боці Радянського Союзу,
він сказав мені зупинитися.
Тому що продавав зброю іншій стороні.
- Американцям. - Так, американцям.
Я відмовився.
- Він, мабуть, погано це сприйняв. - Жахливо.
Він звинуватив мене.
Сказав, що навчив мене всього і зробив мене тим, ким я є.
Що я його зраджую.
Але головне, що я використав його,
щоб вести справи самостійно.
І він мав рацію.
- Ви колись помирилися? - Ніколи.
А чому? Він помер?
Він мільйонер. Живе в Марбельї.
Його звати Набіль Мавад.
Мавад?
Проблеми з машиною?
Покваптеся, пані.
Ось і він.
Вони тут.
Що ці два ідіоти роблять?
Їдьмо!
Їдьмо, чорт забирай!
Уґо! Чорт, Уґо, давай!
Прийми душ. Побачимося внизу за три хвилини.
- Що діється? - Генерал Амін.
Ну ж бо, ходімо!
Це подарунок. Для вас.
Відкрийте.
- Послухайте, пане… - Фарад.
Фарад.
Ви ліванець?
Ні, то Фарах, через «Х».
Моє пишеться через «Д».
Мій батько був алжирцем.
Я не люблю марно витрачати час.
Хабіб — мій племінник.
Я даю гарантію на всі його операції.
Якщо вам не потрібні G5-ті…
Я тут не заради G5-тих, генерале.
Я хочу зробити вам послугу.
Подарунок.
Що це за подарунок?
Ім'я зрадника, з яким ви працювали роками.
Набіль Мавад.
Набіль Мавад?
Про що ви говорите?
Я знаю, що ви вважаєте Мавада другом,
але які ж друзі продають зброю вашому найбільшому ворогу?
Ірану.
Це сертифікат кінцевого використання для переміщення запчастин F-14
до порту Чабахар в Ірані.
Як бачите, він виданий одній з компаній Мавада.
Це підробка.
Генерале, гадаю, у вас є можливість перевірити,
справжній він чи ні.
У період між 1985-им та 1986-им
Набіль Мавад продав до Ірану зброї на суму майже 40 мільйонів доларів.
Документ міг бути підроблений.
Ми завжди довіряли Маваду.
Дозволь мені прочитати.
Звідки це у вас?
- Від ЦРУ. - ЦРУ?
Я торгую зброєю, генерале.
Я не обманюю своїх клієнтів
і не маю справ зі зрадниками.
Якщо ви хочете продати G5-ті, я в справі,
але тримайте Мавада подалі.
Якщо ці люди мають рацію і Мавад нас обдурив,
я відправлю тебе на війну до тих пір,
поки вона не скінчиться. І будь вдячний, що я тебе не пристрелив.
Мир вам.
Я придурок.
Ти готовий?
Машина чекає внизу.
То це й був твій план?
Дякую.
За те, що зіграв свою роль.
Без цих гаубиць я б ніколи не дістався до Аміна.
Тож ти використав мене,
привіз мене аж в Ірак, щоб помститися Маваду,
а я все одно зрадник.
Пані.
Якісь чоловіки біля входу запитують вас.
Переклад субтитрів: Дмитро Авраменко
Творчий керівник Яна Філоненко