‫אני... ‬
‫לא רציתי שזה יסתיים ככה. ‬
‫אבא... ‬
‫אימא. ‬
‫בבקשה. ‬
‫שלום?‬
‫מי אתה?‬
‫שמי חורחה. ‬
‫אתה ילד. ‬
‫אני מפחד. ‬
‫למה את בוכה?‬
‫מלכה אדומה‬
‫תחפושת‬
‫... בהלם בעקבות הירי אשר בוצע על ידי אישה לא מזוהה‬
‫בביה"ס הבריטי סנטה ברברה. ‬
‫היחידה לזיהוי פלילי טרם אישרה את מספר הקורבנות... ‬
‫שרפיינד ירי‬
‫לעזאזל... ‬
‫קדימה. ‬
‫מה ידוע לנו על הרוצחת?‬
‫אישה בעלת שיער כהה ולבושה בלבן. ‬
‫היא הרגה מורה ושני אנשי צוות נוספים. ‬
‫יש ילדים בין הקורבנות?‬
‫לא, הילדים בסדר, תודה לאל. ‬
‫חוץ מאחד שנחטף. ‬
‫נכדו של השגריר הבריטי. ‬
‫אבא?‬
‫איפה הוא?‬
‫לא ראיתי אותך שלוש שנים. ‬
‫אני לא יודעת אם ציפיתי לחיבה, אבל ציפיתי למשהו. ‬
‫חיבה?‬
‫באמת ציפית לחיבה?‬
‫זה חורחה?‬
‫אתה מדבר על חורחה?‬
‫אל תעשי את זה יותר קשה ממה שזה. ‬
‫יש איתי שני אנשים שמחכים למטה. ‬
‫אני רוצה שתבואי איתי. ‬
‫את עצורה באשמת רצח וחטיפה. ‬
‫- מהר! - עגלת החייאה, עכשיו!‬
‫- זה החדר של מרקוס לורנטה! - תביאו את העגלה!‬
‫היא בורחת!‬
‫היי! עצרי!‬
‫מלתחות‬
‫זו היא!‬
‫- עצרי, משטרה! - עצרי מייד!‬
‫לעזאזל, אנטוניה. ‬
‫לעזאזל. ‬
‫אלוהים... ‬
‫בבקשה שלא ייפגעו. ‬
‫עצור!‬
‫זה אומר שאת כבר לא המלכה האדומה. ‬
‫תזעיקו אמבולנס, בבקשה!‬
‫היי!‬
‫אנטוניה!‬
‫בואי. ‬
‫לכי להחזיר את חורחה. ‬
‫אזקייל וקרלה מתחת לאדמה כנראה. תמצאי אותם. ‬
‫רוצי!‬
‫משטרה!‬
‫עצרי!‬
‫אתה בסדר?‬
‫- ביטלת את החסימה. - לא לזמן רב. ‬
‫עוקבים אחר הטלפון שלך. ‬
‫אני לא יכולה לכבות אותו. ‬
‫- הוא יתקשר אליי. - אזקייל?‬
‫תן לי זמן, בבקשה. ‬
‫עברתי את זה עם מרקוס. אני לא רוצה לעבור את זה עם בני. ‬
‫חמש עשרה דקות. לא דקה יותר. ‬
‫זה לזכר הימים ההם ובגלל שאני אוהב את הילד. ‬
‫אבל אני לא אפול איתך. ‬
‫חמש עשרה, אנטוניה. ‬
‫הוא יתקשר לפני כן. ‬
‫תודה. ‬
‫הנה היא!‬
‫קדימה!‬
‫- הם בסדר? - מי?‬
‫הקולגות שלי במכונית. ‬
‫- כן. - אתה זה שבצרה. ‬
‫- אתה עצור. - מה אתה אומר. ‬
‫מוקד, היא נראתה באזור הרובע הפיננסי. ‬
‫תשלחו עוד יחידות. ‬
‫קדימה, קדימה!‬
‫אני לא משוגע פשוט נמאס לי‬
‫- שלום, אנטוניה. - אזקייל. ‬
‫אלה לא היו כללי המשחק. תשחרר את בני. ‬
‫את טועה. זה היה המשחק מלכתחילה. ‬
‫ילדים ישלמו על חטאי הוריהם. ‬
‫אני רוצה לדבר איתה. ‬
‫אני לא יודע על מה את מדברת. ‬
‫אתה יודע. ‬
‫אני רוצה לדבר איתה. ‬
‫זו הייתה היא כל הזמן. ‬
‫סנדרה?‬
‫את יודעת מה שמי. חכם מאוד. ‬
‫את הבת של פחרדו. ‬
‫בדיוק, אנטוניה. ‬
‫- הפתעה! הנה אני. - זו לא הפתעה. ‬
‫בכלל לא נהרגת. ‬
‫אולי כן. ‬
‫זה סיפור על ילדים שמתים והורים שקמים לתחייה. ‬
‫אסור שבני ימות. תחזירי לי אותו. ‬
‫תבדוק שם. אני אלך מכאן. ‬
‫אנטוניה המסכנה. ‬
‫עכשיו את מבינה איך זה להרגיש בסכנה. ‬
‫זה מאוד פשוט. ‬
‫אם את לא רוצה שימות, ‬
‫תצטרכי לבחור, כמו ההורים האחרים. ‬
‫בין מה למה?‬
‫החיים של בנך... ‬
‫או החיים של קרלה אורטיז. ‬
‫- לא רצית להציל אותה? - ואם לא אבחר?‬
‫במקרה כזה יהיו לחורחה 30 שעות לחיות. ‬
‫כמו לקרלה. ‬
‫תמיד כל כך מדויקת, אנטוניה סקוט. כל כך מדויקת. ‬
‫כן, אבל אני כן בסכנה, והמשטרה רודפת אחריי. ‬
‫אם את רוצה שאשחק לפי הכללים החדשים שלך, אני צריכה שתיתני לי משהו נוסף. ‬
‫את חייבת להיות חזקה, אנטוניה. ‬
‫אל תשכחי את זה. חזקה כמוני. ‬
‫"נבניתי מעל מים. ‬
‫"חומותיי עשויות אש. "‬
‫היי! עצרי!‬
‫למה לפגוע בילד?‬
‫זה כמו לפגוע בקרלה או באלוורו טרואבה. ‬
‫אתה תמיד חוזר על זה, זו השליחות שלך. ‬
‫חייבים לעצור את ההורים, ‬
‫והדרך היחידה היא באמצעות הילדים. ‬
‫וחורחה סקוט הוא הילד של האישה הזאת. ‬
‫אני לא רוצה, את שומעת? אני לא רוצה!‬
‫אני לא רוצה. ‬
‫- אני לא אפגע בילד הזה, שומעת? - אבא, אבא!‬
‫ברור. ‬
‫אתה רוצה להגן עליו כמו שאתה מגן עליי. ‬
‫האישה הזאת מאיימת עליי. ‬
‫תגן עליי. ‬
‫בבקשה. ‬
‫אני יודע שזה מה שעורכי דין עושים, אבל אני לא אוהב שאתה מתגנב מאחוריי. ‬
‫תגיד לי... ‬
‫זה נכון?‬
‫יש אישור. ‬
‫אבל במשטרה מנסים להסתיר את זה. ‬
‫הם נהרגו. ‬
‫כמעט כל אנשי היחידה נגד חטיפות מתים או פצועים קשה. ‬
‫- גם פארה? - הוא איבד רגל. הוא בטיפול נמרץ. ‬
‫מה עם הסגן שלו?‬
‫רמון, ‬
‫אנחנו צריכים להגיע להחלטה. ‬
‫"אנחנו"? אני. ‬
‫אני אחליט, כמו תמיד. ‬
‫אם אתה צריך שאחתום על מסמך, תשאיר לי אותו על השולחן. ‬
‫עכשיו אני מעדיף להיות לבד. ‬
‫איפה אנטוניה?‬
‫ואתה... ‬
‫אני האבא. ‬
‫אין לי אבא. ‬
‫נאמר לי שאחת המוזרויות שלך היא לספר בדיחות לא מצחיקות. ‬
‫מר גוטיירז, אני לא חושב שאתה מבין‬
‫את חומרת המצב. ‬
‫אתה יכול להעביר לי את השלט, בבקשה?‬
‫למה אתה מגן עליה?‬
‫למה אתה לא?‬
‫חורחה נחטף. ‬
‫אני בטוח שאנטוניה קשורה לזה. ‬
‫היא לוקחת תרופות כבר שנים כדי לא לאבד שליטה. ‬
‫היא לא שולטת במעשיה. אני יודע שאתה מעריך אותה. ‬
‫עזור לי. ‬
‫אם תעזור לי למצוא אותה, אשחרר אותך ללא כתב אישום. ‬
‫תיתן לי גם עניבה מגניבה כמו זו שאתה ענוב עכשיו?‬
‫אל תשלה את עצמך. ‬
‫היא לא חברה שלך. ‬
‫אין לה חברים, ואתה יודע את זה. ‬
‫היא חושבת שהיא הרבה יותר טובה מכולנו. ‬
‫רחם על נכה מסכן ותעביר לי את השלט, בבקשה. ‬
‫כל מה שאנטוניה נוגעת בו נהרס. ‬
‫אימה נפטרה. בעלה בתרדמת. ‬
‫ואלוהים יודע איפה חורחה נמצא. ‬
‫ואתה גמור. ‬
‫סר פיטר... ‬
‫אין לך מושג מי הבת שלך. ‬
‫סגור את הדלת אחריך, בבקשה. ‬
‫חורחה!‬
‫אתה שם?‬
‫כן. ‬
‫אתה בסדר?‬
‫פרקי הידיים שלי כואבים. ‬
‫הם קשרו אותי. ‬
‫הם עשו לך עוד משהו?‬
‫לא. רק את זה. ‬
‫אתה מפחד מהחושך?‬
‫התא שלי לא חשוך. ‬
‫באמת?‬
‫יש לך שם אור, חורחה?‬
‫מה דעתך שנשחק "אני רואה"?‬
‫כדי להסיח קצת את דעתנו. אתה רוצה?‬
‫לא שיחקתי מאז שהייתי קטן. ‬
‫עם אימא שלי. ‬
‫איזה משחקים שיחקתם?‬
‫"אני רואה", ‬
‫משחק המילים, ‬
‫משחק הברווז... את זה הכי אהבתי. ‬
‫גם אני אוהבת לשחק עם בני. ‬
‫הלוואי שהיינו יכולים לשחק יותר. ‬
‫קדימה, תתחיל אתה. ‬
‫אני לא יכולה כי אין כאן אור. ‬
‫בסדר. אני רואה מולי... ‬
‫מה אתה רואה?‬
‫משהו... ‬
‫ומה זה?‬
‫דבר שמתחיל... באות פ"א. ‬
‫מתחיל באות פ"א... ‬
‫אני לא יודעת מה מתחיל בפ"א. ‬
‫בוא נעשה את זה הפוך. ‬
‫אני אגיד משהו ואתה תגיד לי אם אני קרובה. ‬
‫בסדר. ‬
‫יש שם שולחן?‬
‫סוג של שולחן עם מראה שמסביבה נורות. ‬
‫שולחן איפור. ‬
‫יש שם מברשת שיער?‬
‫כן, וצבעים. ‬
‫מברשת איפור. הרבה ריסים. זה מגעיל. ‬
‫ומעל יש בגדים, מבולגנים. ‬
‫מה עוד יש שם?‬
‫בגדים נוספים תלויים על מוט. ‬
‫- איזה סוג של בגדים? - אני לא יודע, כל מיני בגדים. ‬
‫מכל הסוגים. ‬
‫יש פינצטה או מספריים על השולחן?‬
‫לא, אין דברים כאלה. ‬
‫יש רק... פאות. זו המילה שמתחילה באות פ"א. ‬
‫היא הסתכלה על הכול לפני שעזבה. ‬
‫היא לקחה כמה דברים ושמה בתיק. ‬
‫וסטרה לי. ‬
‫אף פעם לא קיבלתי מכות. ‬
‫אני רוצה שתעשה את זה לאט. ‬
‫אני רוצה לראות את זה. ‬
‫היא חייבת להרגיש שהיא מדממת למוות. ‬
‫אעשה כדברייך. ‬
‫אני רוצה שהיא תרגיש לבד. ‬
‫למה את מתעקשת על זה פתאום?‬
‫כי זוג המכנסיים האחרון שקניתי בחנות שלה‬
‫גורם לתחת שלי להיראות שטוח. לתחת שלי! זה לא יכול להיות. ‬
‫מה הבעיה?‬
‫אתה לא חושב שאני אדם טוב כמוך?‬
‫- לא, זה לא זה, אבל... - אני יודעת. ‬
‫לפעמים אתה לא מכיר אותי. ‬
‫למה ציפית, אבא, אחרי מה שעשית לי?‬
‫שאחזור מאושרת?‬
‫שאהיה אדם נורמלי?‬
‫אני מצטער. ‬
‫קיבלתי על עצמי את המשימה המחורבנת. ‬
‫אתה צריך להודות לי. ‬
‫זה יפה, אתה לא חושב?‬
‫את שוב יוצאת?‬
‫לאן?‬
‫זה לא רעיון טוב. ‬
‫זה הרעיון הכי טוב שיש לי. ‬
‫את באמת נואשת. ‬
‫תסתכלי. ‬
‫תכבי את זה. זה מלחיץ אותי. ‬
‫תעקבי אחר ההוראות. זה לא צריך להיראות יפה. ‬
‫אני צריכה שזה יפסיק לדמם. אז תהדקי את התפרים, בבקשה. ‬
‫טוב. זה קעקוע. זה קעקוע. בסך הכול ציור. בסדר. ‬
‫קדימה. ‬
‫לעזאזל. אין מצב. ‬
‫... המשטח החיצוני מתאחה בהצמדה. ‬
‫בעזרת מונופילמנט שלוש-אפס שאינו נספג... ‬
‫- הנה, כדי שלא תצעקי. - אני לא משתמשת בחומרים פסיכואקטיביים. ‬
‫- כמעט אף פעם. - אז את צצה בביתי‬
‫ומבקשת ממני לתפור אותך כאילו שאני עושה את זה כל יום... ‬
‫אני מפחדת שאכאיב לך. ‬
‫- את עובדת עם מחטים. - לא עם מישהו ששוקל 50 קילו. ‬
‫- לא אעשה את זה בלי הרדמה. נקודה. - מה לגבי תופעות הלוואי?‬
‫אני אובססיבית. ‬
‫אני מפחדת שזה יגרום למחשבות פרנואידית או לסחרחורות. ‬
‫תרגיעי את עצמך, תצחקי. ‬
‫תחשבי יצירתי... ‬
‫באמת, זה מטשטש את הכאב, תאמיני לי. ‬
‫ילדה טובה. קדימה. ‬
‫ו... ‬
‫אני ממש טובה בזה. ‬
‫ומה היא אמרה?‬
‫- חורחה. - אני לא רוצה להגיד את זה. ‬
‫חורחה, אתה האוזניים שלי. ‬
‫אני צריכה שתגיד לי מה היא אמרה לו. ‬
‫היא אמרה שהיא רוצה שתסבלי. ‬
‫ואז הוא שאל אותה למה היא מתנהגת ככה. ‬
‫והיא ענתה, ‬
‫"למה ציפית אחרי מה שעשית לי?"‬
‫היא כבר לא יכולה להיות אדם טוב באשמתו. ‬
‫ומה עוד?‬
‫ואז היא עזבה. ‬
‫הוא ביקש ממנה לא ללכת, אבל היא לא הקשיבה. ‬
‫היא קראה לו, "אבא, אבא... "‬
‫והוא בכה ובכה. ‬
‫יודע מה, חורחה?‬
‫אני חושבת שיש לי רעיון. ‬
‫אבא! אבא!‬
‫תפסיק לצעוק!‬
‫למי אתה קורא? תגיד לי, למי?‬
‫תעזוב אותו!‬
‫למי אתה חושב שהוא קורא? לאבא שלו! כי הוא פוחד, אתה לא רואה?‬
‫שחרר אותו!‬
‫אתה הולך לאנוס גם אותי? נכון, זו רק הצגה. ‬
‫זו רק הצגה כדי לשטות בי. ‬
‫כאילו שלא סבלתי מספיק. ‬
‫הידיעה שאבא שלי לא נקף אצבע כדי להוציא אותי מכאן. ‬
‫אני יודעת שאתה עומד להרוג אותי. ‬
‫ואני מקבלת את זה. ‬
‫אבל לא את הילד. ‬
‫למה שתרצה לפגוע בילד?‬
‫שמעתי איך אתה מדבר אליו. ‬
‫בכזה ייאוש. ‬
‫זה נורא לשמוע ילד בוכה. ‬
‫אתה לא רוצה שהצליל הזה יישאר בראשך, נכון?‬
‫תן לו ללכת. ‬
‫אני יודעת שאתה אדם טוב. ‬
‫אתה רק עושה את מה שהיא אומרת לך לעשות. ‬
‫- הבת שלך... - תשתקי!‬
‫את לא יודעת כלום על הבת שלי. ‬
‫הג'וינט עזר לך, נכון?‬
‫את גרה כאן?‬
‫כן. ‬
‫אחרי השבץ של אבי, לא יכולתי לשלם שכירות פעמיים. ‬
‫לפחות אני לא צריכה לעלות במדרגות. ‬
‫את תישני בחדר הזה ואני אישן על הספה, בסדר?‬
‫אבל אל תרגישי יותר מדי נוח. אני רוצה את חיי בחזרה. ‬
‫אני מבינה. ‬
‫אז מה עשית?‬
‫הבן שלי נחטף ומאשימים אותי. ‬
‫לעזאזל, את... ‬
‫עשית משהו, נכון?‬
‫ולמה?‬
‫אני מתכוונת, את קשורה לזה?‬
‫לא. ‬
‫בעצם, כן. ‬
‫היי, היי. את בסדר?‬
‫הג'וינט ממש השפיע עלייך, נכון?‬
‫אני גם בטוחה שזה היה יום ממש רע. ‬
‫את צריכה לישון. ‬
‫לא. ‬
‫אני לא יכולה לישון. נשארו לי 24 שעות. ‬
‫אבל אם לא תנוחי, לא תוכלי למצוא את הבן שלך. ‬
‫- אנטוניה? - את צודקת. ‬
‫את צודקת. ‬
‫אל תיכנסי. ‬
‫למה לא?‬
‫היינו צריכים להגיע לפני עשר דקות. ‬
‫נשלם על זה. ‬
‫- נשלם כמה שצריך. - לא!‬
‫לא. הוא עדיין ער?‬
‫את מכירה אותו, אנטוניה. הוא לא רצה לישון. ‬
‫- כן, הוא שונא את זה. - אבא!‬
‫- בוא אליי, אלוף. - לך לאבא. ‬
‫אז מה עשיתם?‬
‫לא הרבה. הוא כיסח אותי כששיחקנו בקלפים של פוקימון. ‬
‫- הנה. - תודה. ‬
‫- אני באה לנשק אותך. - בסדר. ‬
‫בסדר, בסדר!‬
‫- ביי. - להתראות. ‬
‫- ביי, משפחה. - ביי, כריסטינה. תודה. ‬
‫- היי! תראה. - בסדר. ‬
‫ועכשיו אבא. ‬
‫- היא שכחה את הסוודר. - אוי. ‬
‫אני אלך. תראי אם את יכולה להרדים אותו. ‬
‫- בוא. - הופה. ‬
‫אני לא הולך לישון. ‬
‫אנטוניה!‬
‫חורחה! חמוד, תסתכל עליי!‬
‫אתה בסדר? חורחה, תסתכל עליי!‬
‫זה בסדר, מתוק. אל תזוז. ‬
‫מרקוס!‬
‫חורחה!‬
‫לא! לא! בבקשה!‬
‫בבקשה!‬
‫בבקשה, לא!‬
‫בבקשה!‬
‫חורחה! לך לחדר שלך!‬
‫תמשיכי לבכות, אנטוניה. ‬
‫את יכולה לעשות זאת. ‬
‫אימא, תעזרי לי, בבקשה. ‬
‫תסתכלי מסביבך, אנטוניה. ‬
‫את לא יכולה להישאר באפלה. ‬
‫תעקבי אחריי. ‬
‫הם לא מנסים לתקוף אותך. ‬
‫הם מנסים להזהיר אותך. ‬
‫- מי? - תעקבי אחריהם. ‬
‫נבניתי מעל מים חומותיי עשויות אש. ‬
‫"נבניתי מעל מים. ‬
‫"חומותיי עשויות אש. "‬
‫אבא, בעיקרון אמרתי לה, ‬
‫"את צריכה לישון אם את רוצה למצוא את הבן שלך. "‬
‫אבל זה כמו שאומרים‬
‫"הכול יהיה בסדר" ואף אחד לא באמת מאמין בזה. ‬
‫והיא האמינה. ‬
‫היא נרדמה. היא נראתה כאילו שהיא באמת שוקלת את זה, ‬
‫ונרדמה. ‬
‫היא מוזרה כמו כלב ירוק, אבא. ‬
‫לא, כלבים ירוקים מוצאם באי גראן קנריה. ‬
‫ומכאן שמו של האי. ‬
‫- אני לא מהאיים הקנריים. - סליחה. ‬
‫- בוקר טוב. - בוקר טוב. ‬
‫רוצה ארוחת בוקר? מה את אוהבת?‬
‫כל דבר לא בריא שיש לך. ‬
‫את כמוני. ‬
‫- יש לך קולה? - לא. ‬
‫קחי, המאפינס האלה יעודדו אותך. ‬
‫את צריכה לשנות את המראה שלך כדי שלא יבחינו בך. ‬
‫אף פעם לא מבחינים בי. ‬
‫אם לכל שוטר במדריד יש תמונה שלך, זה כנראה לא יעבוד. אני רק אומרת. ‬
‫תמשיכי. ‬
‫כדי ששוטר לא יבחין בך, ‬
‫את צריכה להיראות ההפך הגמור ממה שהם מחפשים. ‬
‫אל תתבלטי. ‬
‫לדוגמה?‬
‫לדוגמה, אם את אוהבת חולצות משובצות, ‬
‫תלבשי מחוך בסגנון סאדו. ‬
‫זה תמיד עובד כי הם בוהים בחזה שלך. ‬
‫תראי. זה... ‬
‫אין‬
‫יש גם... ‬
‫לה‬
‫מכנסיים צמודים. ‬
‫טעם‬
‫מכנסי זברה, בסגנון הבי מטאל... מעיל עור. ‬
‫או קפוצ'ון. את תמיד יכולה לכסות את הראש. ‬
‫- לא יודעת, משהו כאן מוצא חן בעינייך? - אני לא יודעת. ‬
‫- אבל היא צודקת. - יש לי דברים אחרים. את מוזרה, ‬
‫אז זה יכול להתאים. יש גם את זה. ‬
‫זה יותר נשי. המגפיים האלה... תראי, החולצה הזאת תהיה מושלמת. ‬
‫או אולי... בואי נראה. גם זאת... ‬
‫משהו ורוד! את לא לובשת ורוד. ‬
‫תהרגי אותי‬
‫בבקשה‬
‫יש לי גם... תראי!‬
‫זאת! זה כאילו יש חנות בבית!‬
‫תראי, יש לי גם... ‬
‫בואי נראה... ‬
‫אני מתחנן‬
‫זאת קצת שקופה. ‬
‫אני לא יכולה‬
‫תראי. ‬
‫אתם מדברים?‬
‫בואי. ‬
‫בואי, תנסי. ‬
‫עשיתי את זה בסדר?‬
‫"אבא". ‬
‫"תני לי נשיקה. "‬
‫אני אוהבת אותך, אבא. ‬
‫אתה לא צריך לדאוג. לא תהיה יותר לבד. ‬
‫שום דבר לא יפריד בינינו. ‬
‫תודה לאל שאתה שוב איתי. לעולם אל תעזוב שוב. ‬
‫אנשים לא יודעים שהעיר חלולה מתחת לאדמה. ‬
‫יש מדריד נוספת מתחת למדריד שעל פני השטח. ‬
‫רשת ניקוז‬
‫יכולנו להיכנס אפילו לארמון המלוכה, אם היינו רוצים. ‬
‫אהבתם לעבוד שם למטה?‬
‫זה תלוי. ‬
‫לקראת הסוף, כששינו את שם היחידה‬
‫מאב"כ, ומיזגו אותנו עם היחידה לנטרול מטעני חבלה, ‬
‫חלקנו הסתגלו טוב יותר מאחרים. ‬
‫למה אתה מתכוון?‬
‫הטרוריסטים המחורבנים אהבו לפעול מתחת לאדמה. ‬
‫סוחרי הסמים הראשונים. ‬
‫הרוצחים הסדרתיים. גם במדריד היו כאלה. ‬
‫"כל כך כיף במדריד", כולנו חושבים. "היא מלאת חיים. "‬
‫הם לא רואים את מה שנמצא מתחת. את העכברושים, רוחות הרפאים, האנשים הרעים. ‬
‫האיזון שברירי. שברירי מדי. ‬
‫אתה הופך לאחד מהם כדי ללכוד אותם. ‬
‫איבדתי את ראייתי ממש כאן. ‬
‫- פצצה? - חומצה. ‬
‫אני צריכה לצלם את המפה. זה יפריע לך?‬
‫- לא. - כשאדליק את הטלפון, ‬
‫המשטרה תגיע לכאן. ‬
‫לא אכפת לי. ‬
‫אני אוהב אורחים, אבל אף אחד לא בא. ‬
‫תחביא את המפות. ‬
‫אתה לא חייב לעשות את זה בשבילי, ‬
‫אבל אל תגיד למשטרה בשביל מה באתי לכאן. ‬
‫תודה. ‬
‫פחרדו היה חבר שלך?‬
‫כן. ‬
‫למה לדעתך הוא ביים את מותו?‬
‫כמו שאמרתי, לדעתי הוא עשה את זה כדי שאנשים יאמינו לזה. ‬
‫הטיפשים. ‬
‫אלה מאיתנו שהיו כמוהו‬
‫ידעו שגופה לא נעלמת סתם כך, אפילו לא בפיצוץ כזה. ‬
‫תמיד חשבתי שהוא ברח עם הבחורה ההיא. ‬
‫איזו בחורה?‬
‫- זו שפגש בביה"ח לחולי נפש. - הוא לא פגש שם אף בחורה. ‬
‫זאת הייתה בתו. ‬
‫זה לא יכול להיות. ‬
‫קדימה, זוזו, מהר!‬
‫- פתח את הדלת, מהר! - קדימה!‬
‫ארבע שנים קודם לכן‬
‫את באה?‬
‫אבא. ‬
‫אני לא מתה. ‬
‫קרלה... ‬
‫קרלה. ‬
‫חורחה!‬
‫מה קרה, חורחה?‬
‫כבר בוקר ולא אכלתי ארוחת בוקר. ‬
‫כבר בוקר?‬
‫איך אתה יודע?‬
‫כי אני רעב. ‬
‫אתה רעב. ‬
‫ו... ‬
‫מה היית רוצה לאכול?‬
‫תגיד לי, אני אבשל לך. ‬
‫אני בשלנית ממש טובה, אתה יודע?‬
‫בוא נשחק משחק בישול, בסדר?‬
‫תגיד לי. ‬
‫כריך גבינה ונקניק. ‬
‫מה עוד?‬
‫בייקון, עשוי היטב. ‬
‫אני רוצה מיץ תפוזים. ‬
‫ושוקולד. ‬
‫סבא לא מרשה לי לאכול את זה לארוחת בוקר. ‬
‫אז יש לך מזל שאני אימא. ‬
‫לא!‬
‫אימא שלי לא שם! היא אף פעם לא שם בשבילי. ‬
‫אל תגיד את זה, חורחה. ‬
‫אני בטוחה שאימא שלך תקריב את חייה בשבילך. ‬
‫אני גר עם סבא שלי. סבא שלי יקריב את חייו בשבילי. ‬
‫מה עשית?‬
‫בדקתי כמה דברים. ‬
‫יש לי חדשות. ‬
‫מה איתך?‬
‫מאריצ'ו, זו אנטוניה. הכול בסדר. ‬
‫- המשטרה לא כאן, נכון? - תיכנסי, מהר!‬
‫הפחדת אותי, ילדה!‬
‫אני מצטערת. אני מסתתרת ולא רציתי לדפוק. ‬
‫המראה שלך הוא מה שהפחיד אותי. ‬
‫את נראית עוד יותר גרוע. ‬
‫את בסדר?‬
‫ג'ון הציל אותי. ‬
‫אני יודעת. ‬
‫אני לוקחת לו קצת קלמרי. הוא במעצר. ‬
‫אני יודעת. ‬
‫זו הסיבה שבאתי. אמרת שאני יכולה לסמוך עלייך. ‬
‫- אני יכולה לסמוך עלייך? - לאיזו מטרה?‬
‫להציל את ג'ון. ‬
‫כמובן. ‬
‫תמרחי את זה אם את רוצה ללכת שוב. ‬
‫זו אנטיביוטיקה. ‬
‫תודה. ‬
‫אל תודי לי. ‬
‫הקדמנו את מועד המוות שלך. ‬
‫מבוסס על ספר מאת גומז-חורדו‬
‫תרגום כתוביות: מיכל כהן‬
‫בקרת כתוביות נעמי מאזוז‬