Вітаю.
Я — сорбітол, мальтінол, ксилітол, маннітол,
карбонат кальцію, соєвий лецитин, рослинний тригліцерид і тальк.
Але краще звіть мене просто Жуйкою.
Життя. Воно почалося з великого вибуху.
Утворилося безліч галактик.
Приблизно 13,8 мільярда років по тому з'явилися два домінантних види.
Гомо сапіенс та їдлус еректус.
Більш відомі як люди та їжа.
Перші живляться другими, щоб існувати.
Їжа жила, не знаючи про цей їстівний стан справ,
доки одна безстрашна сосиска не дізналася незручну правду.
Озброєний цими новими знаннями,
разом зі своїм справжнім коханням і кращими друзями,
і, що найголовніше, морською сіллю —
потужним наркотиком,
який руйнує міжвимірні бар'єри
між цими двома видами, їжа дала відсіч.
«ФУРШЕТ»
Горохостріли, вогонь!
Їжа ожила. Повторюю, їжа ожила.
Будьте вдома. Замкніть їжу.
Озбройтеся відкривачками, штопорами, чим...
Хлібці. Формуйте стрій дріжджового опору!
А ось і скотч. З льодом.
Розпочати операцію «Шторм у десерті»!
- Де Семмі? - Біля тіла Лаваша.
Досі?
Я ніколи не покину тебе. Ніколи, любове моя.
Він носив його весь цей час.
Це... Це так мило.
Не дуже. Його труп починає смердіти.
Баррі, кажи. Скільки ще людців?
- Лише один. - Так!
Ще зарано радіти, Бісквіте.
Гляньте, які на ньому плями від їжі. Скільки ще він може з'їсти?
Агов, не хвилюйтеся, друзі. Я знаю, як його перемогти.
Він завиграшки випив цілий ящик таких.
Шли в бій останні макарони.
Не переваріться!
- Де він у біса це взяв? - От бачиш?
- Саке-бомби ще лишилися? - Ні.
«Єгерси»?
Треба щось вдіяти з цим монстром.
Ми все почали. Ми все й закінчимо.
Семмі, це наш вирішальний бій. Підводься.
Зрозуміло. Ходімо, Лаваше.
Може, йому краще полежати. Він виглядає втомленим насмерть...
Брендо, не знаю, чи ми це переживемо.
- Тому я хотів сказати... - Припини, Френку Франкфуртський.
Ми виживемо.
Бо в нас є те, чого нема в тих дурних, нікчемних людців.
- Що? - Ми є одне в одного.
Це він. Це той покидьок, що вбив мого Лавашика.
Чуєш, ти? Пам'ятаєш його? Пам'ятаєш, як убив його, покидьку?
Не дуже, ні.
- Зараз! - Чому вони такі вологі?
Ви ж відірвете мені цицьки!
Вітаємо в Їжетопії!
Їжетопія!
ПОВНИЙ РОЗКОВБАС: ЇЖЕТОПІЯ
Скажу від імені всіх присутніх: до біса людців!
- Так! До біса! - До біса!
Вони задовго нав'язували нам свої умови. Замикаючи нас у своїх супермаркетах.
- Відділяючи нас проходами й поличками. - Жуючи нас своїми ротяками.
Так, а тоді вичавлюючи нас зі своїх смердючих дуп.
Ми вільні. Ми рівні.
Від тієї пишної індички
до тих крихітних зерняток рису. Лише погляньте!
Кохаю тебе, Френку!
- Одна їжа. - Одна любов!
- Так! - Так!
А тепер Баррі!
Люблю тебе, Баррі!
Що ж, війна скінчилася.
Знаю, багато з вас стурбовані тим, що буде далі.
Що ви ніколи не відчуєте той рівень адреналіну,
те відчуття захвату чи мети знову,
і що все здаватиметься сірим порівняно з азартом війни.
Продовжуй.
І?
Це все. Це вся моя промова.
Гаразд. Добре. Як щодо новин від Жуйки?
Наша революція поширюється.
Я використав теорему Фібоначчі та закон Мура
й розрахував наш рівень поширення, і можу офіційно оголосити,
що їжа відтепер домінантна форма життя на планеті Земля.
Найрозумніша їжа наживо.
Доки цей розумничок на нашому боці, ми нічого не втратимо.
До слова про втрати... Дякую, що згадав про це, Френку.
...ми не були б тут,
якби не наші полеглі харчові побратими.
Схилімо ж наші голови, якщо маєте, у хвилині мовчання.
Лаваше!
Гаразд. Уже достатньо. То була хвилина.
Ми помовчали. Не затягуймо. Це ж не Голокост.
Перейдімо до чогось приємнішого.
Гаразд. Звісно.
Це, як усі ви з власного досвіду знаєте,
людський зуб.
Колись це був символ гноблення, який знищував нас.
А зараз це символ тріумфу над нашими колишніми гнобителями!
- Тож підніміть зуб угору! - Так!
Підніміть їх, якщо маєте. Якщо ні, просто стійте.
Мені завжди їх замало. Дайте ще.
Ось яким буде наше життя віднині.
Ми всі робитимемо, що нам заманеться
й житимемо в ідеальній гармонії!
Я чвиркаю.
Не в ту дірку. І не в ту.
Ось так.
Дякую. Наступний.
Гаразд, слухай, щиро кажучи, я боявся, що наврочив,
сказавши, що життя буде ідеальним,
але, схоже, що так і буде.
Френку, уперше в житті
нашому існуванню ніщо не загрожує.
І ми можемо зосередитися на наших стосунках.
Не уявляю кращого способу почати новий розділ нашого життя.
Ми почали революцію і перетворили це на реальність.
- Ми створили це. - Знаю. Це так, наче вони наші діти.
І тепер усі наші діти трахаються.
Не всі трахаються.
Агов, Баррі, ти як? Навіть не трахнув свій обід.
Гадаю, я просто подивлюся, а ви — уперед.
Подивлюся на вас. Френку, знаю, тобі подобається.
Та ну. Кожен має долучитися.
Поглянь. Заціни Олію та Воду.
Не думала це побачити.
Глянь. Вони як шоколад з горіхами.
Заціни, як фарширують тих перців.
- Не так, як Семмі. - Затрахайте мене до нестями.
Трахайте мене, доки я вже нічого не думатиму і не відчуватиму.
Ні. Я щось відчуваю, окрім груповухи.
Ще хтось приєднайтеся, прошу.
Так. Він виглядає щасливим.
Дуже швидко змінив своє життя на краще. Молодець.
Знаємо, тобі дуже важко звикати до цивільного життя,
просто зачекай. Ти звикнеш.
Ми допомагатимемо тобі. Завжди. Для цього і є друзі.
Може, ваша правда. Добре мати друзів.
Приємно це чути.
- Добре мати друзів. - Ось так.
Лише легенький поцілунок. Продовжуйте. Ще цілуйтеся.
Можеш відкрити рота.
Гаразд, тепер решту тіла, ось так.
Нумо. Покажіть одне одному, що значить ваша дружба.
Між друзями все дозволено.
Знаєш, нищення нашого світогляду
та створення суспільства з нуля,
щиро кажучи, збіса мене заводить.
- О боже. Люба, скажи, що я органічний. - Ти органічний.
Як мило. Що це?
Я тану!
Я теж. Це так круто. Так.
Хай йому грець!
Лише послухайте. Усі відриваються, як і ми.
Добре таке чути.
Не відчуваю обличчя!
І мені таке зробіть.
Мій брат помер!
Що? Гаразд, я теж збоченка, але що це за фетиш такий?
Годі вже трахатися. Навкруги всі помирають.
У голові брата діра!
Що коїться?
Кепські справи.
Стеля протікає!
Ні!
- Як ти? - Нормально. Ще суха.
- Туди. - Тент. Нумо до того тенту!
Так, уперед!
Біжіть організовано! Ні. Гадаю, ми почали паніку.
- Усі в укриття! - Уперед!
Усі сюди. За мною.
Семмі!
Тільки не так.
Сюди, малий.
- Дякую. - Пусте.
Біжіть. Ми майже на місці.
Що це за звук?
Ні! Бляха! Ходу. Нумо!
Ти як? Усе добре?
Сюзен, Анно, Кондолізо! Кондолізо!
Покинути качан!
Допоможіть мені хтось. Я прилипла!
Дякую тобі!
Ні. Дякую тобі, липкий рисе. Обожнюю ці штуки.
Клятий апельсине!
- Ні! Ґеральде! - Боже, його обличчя.
Боже! Він став джемом!
Господи!
Допоможіть!
Це так небезпечно. Усі на борт!
Баррі, що ти коїш?
- Ми впораємося, Чипси. - Невже?
Я падаю в пекло, народ.
Нам кінець!
З великою еластичністю приходить велика відповідальність.
Це Жуйка!
Тікайте, дурні.
Ні!
Ай.
Жуйко, ні!
- Френку! - Я тримаю тебе!
Ні.
Ти надто розтягнувся.
Ні, я розтягнувся лише настільки,
щоб врятувати своїх харчових друзів.
З тобою все буде добре. Ти подужаєш це.
Хіба це той самий шматок Жуйки?
Бренда має рацію.
Мій життєвий цикл досяг свого неприродного завершення.
Що нам робити без тебе?
Лише завдяки тобі ми зайшли так далеко.
Ми не знаємо, як це лайно працює. Нічого не знаємо.
Найважливіше в житті — не знання, Френку.
Найважливіше в житті — це...
Це що? Що найважливіше в житті?
Жуйко!
Френку, він помер. Бачиш?
Що... Ні. Знову виліз. Ану назад.
Гаразд, маю запхнути. Бачиш? Гидота.
Ні.
Як це так швидко сталося? Ми лише святкували.
О боже. Тоніку. Я втратила тебе.
Принаймні я досі маю... Ні!
- Мертві коханці повсюди. - Де моя яловичина?
Агов. Заспокойся. Усе добре. Ми знайдемо твою яловичину. Як його звуть?
Веллінґтон!
Зникли деякі стейки, тому я знову в грі.
Не почувався таким живим, відколи людці були живі.
Там їжа потребує допомоги.
Я очолю рятувальну місію. Ви йдете?
Друзі? Ясно, бачу, ви все ще в процесі.
Поговоримо згодом.
- Це кінець? - Нам що, повбивати себе?
- Що це було? - Буде ще?
- Що нам робити? - Гаразд.
Якщо всі заспокояться, ми відповімо на питання.
- Уперед, Френку. - Що? Добре. По-перше...
Так, ми поважаємо вашу допитливість.
І ми вислухаємо всі питання,
а тоді повернемося з відповідями на них.
Повернетеся? Вони нічого не знають. Вигадують на ходу. Це погана імпровізація.
Ми не знаємо, що сталося, але ми знаємо ось що.
- Не треба панікувати. - Яка ще паніка? Та мені дах зриває!
Знаєте що? До біса це!
Я повертаюся в «Фуршет». Там було безпечно. Хто зі мною?
Народ! Прошу, не треба.
Це ж крок назад. А як же Їжетопія?
- Немає ніякої Їжетопії. - Семмі, не кажи так.
Та невже? Хіба це схоже на рай?
Озирнися. Самі сліпі кавуни та розчавлені гарбузи.
Кажеш, революція була цього варта?
Не думаю, друже.
А тепер перепрошую,
я повернуся в кошик з бубликами, звідки я родом.
Та магазин же розвалюється.
То й що? Усе одно краще, ніж там.
Слухай, годі, сосиско.
Доки не поясниш, чому вода ллється з клятої стелі надворі,
я сидітиму тут, сухий і гарний…
- Божевілля. - Знаю.
І ми маємо виправити все.
І це найгірше. Хотів би я, щоб Жуйка був з нами.
Агов, Френку.
Як гадаєш, що хотів сказати Жуйка перед смертю?
Що важливіше за знання?
Може, він хотів сказати: «Бути чесним».
Бути чесним дуже важливо,
але це не схоже на Жуйку.
Гаразд. Може: «Бути чесним»?
Звучить точно як Жуйка, але все одно він так не сказав би.
Дідько. Клята іронія.
Якби ми знали більше, то розгадали б цю загадку.
Якби хоч один із цих мудаків вижив,
може, ми змогли б вибити з них відповіді?
Френку, невже справи настільки кепські,
що ми хочемо оживити людця?
Ні!
Цить.
- Агов, це мій черевик. - Зараз у тебе більші проблеми, любий.
- Я помираю. - О боже.
- Ти втратив багато джему. - Рятуй.
Погляньмо, що в нас тут.
Якого біса? Не розмовляй.
Заспокойся. Бережи енергію.
Продовжуй тиснути на рану, ясно? Не...
Якого біса? Куди всі поділися?
Людець.
Переклад субтитрів: Віталій Данмер
Творчий керівник Владислава Бурмістрова