Їжетопія!
ПОВНИЙ РОЗКОВБАС: ЇЖЕТОПІЯ
Допоможіть! Хто-небудь!
Що, у біса, коїться? Де всі?
- Я що... - Ні, з тобою все буде добре, Джейді.
Усе буде добре. Просто тримайся, ясно? Медика!
Дідько! Що з ним сталося?
- Скільки желе лишилося? - Хтозна.
Схоже, він втратив майже все желе, що доволі погано.
- Не думаю, що він виживе. - Що? Я не виживу?
- Не кажи йому. - Я все чую.
Ти нас чуєш? То твої відчуття працюють на повну.
Це вірна ознака того, що ти одужаєш.
Ось. Дещо спробую.
Так, погана ідея.
- Це що... - Це слід укусу. Слід укусу людця.
Так. Я знайшов одного. Він узяв заручників.
- Так! Чудово! - Як прекрасно!
Не заручники. Це погано, і ми стурбовані.
- Нам дуже потрібен той людець. - Тобто, «потрібен людець»?
Якого біса ви тут усі робите? Дах от-от обвалиться.
Невже? Можеш поцілувати мене в мою велику, чудову дупцю.
- Ми не вийдемо. - Так.
Ми знаємо, що стеля тут обвалюється,
але не знаємо, коли на нас знов нападе стеля надворі.
Може напасти зараз.
- Чи зараз. - Чи зараз.
- Ясно.
- Так, є непевність. - Чи зараз.
Бачиш? Нам потрібен той людець, щоб пояснив ці краплі води,
бо ці йолопи не вийдуть, доки їх не розчавить.
Авжеж. Ясно.
Але щойно у вас буде відповідь, я вб'ю того вилупка.
- Як забажаєш. - Мені насрати.
Агов, Семмі, ми вирушаємо в іще одну пригоду. Ти з нами?
Так, авжеж.
Чи, може, краще просто виллєш відро води
на моє дріжджове тіло,
щоб я не мучився здогадами, якою повільною й болісною смертю помру?
Лайно. Знаєш що, Брендо? Він має рацію. Ти ж булочка, і надворі...
Теж мені новина. Просто треба трохи підготуватися.
Ось так.
Морська сіль? Є. Списи? Є. Бандана? Є.
Можна і нам бандани?
Маю лише одну, і це моя фішка.
Це не командний одяг.
Нарізати його як...
Ударити. Штрикнути ось так.
Розрізати так. Типу того. Дати йому на горіхи.
Знову полюємо на людців.
Повторюю: спочатку питаємо, а тоді вбиваємо, ясно?
До того як нещадно вбити...
Зрозумів. Не хвилюйтеся. Втямив.
Я не певен, що той людець знатиме,
якого біса зі стелі тече вода.
- Вони тупі. - Не настільки ж.
Вони жили тут поколіннями.
Повір мені.
Я день був із людцем, поки він не відтяв собі голову.
У них мізки не в головах, а в дупах.
- Ні. - Не починай.
Як Клізма з Темним лордом.
Якщо засунути голову їм у дупу, твій мозок переможе їхній.
Чому? Бо в них мізки у дупах.
Праворуч.
Ліворуч.
Баррі, ти верзеш якісь дурниці.
Зовсім це не дурниці. Так усе влаштовано.
Прослизаєш до кабіни людця, що за його яйцями.
І контролюєш кожен його рух.
- Лайно. - Що? Що ти бачиш?
Я ж щойно сказав.
Вшануймо полеглих побратимів. Ви билися хоробро.
Трохи поваги?
Вічна пам'ять Кукурудзяним зерняткам.
Капустці. Селері. Хай що ти є.
Журавлині, гадаю. Може, бурячку. Не певен. Воно свіже.
- І вогке. - Ясно, чудово.
А також суперсмердюче.
- Нюхніть. - Ні, дякую.
Це значить, що людець близько.
Обожнюю запах морської солі зранку. А ви?
Тут пахне лише лайном.
Холодильник здох.
Цей ні.
- Місця більше немає. - Прошу! Ми ж розтанемо!
Даруйте. Привіт! Ви не могли б...
- Де ти взяв новий зуб, Сікусе? - Якась тупа рисинка загубила.
Певно, Швидкий Рис,
бо вони так само швидко змилися і загубили цього гарнюню.
- Сікусе, а ти поганець. - Так, але в мене й погане виглядає добре.
Ну ж бо. Зацініть!
Гляньте на його дупу!
Це місце — відстій. Ті злюки просто переступатимуть через мене.
Може, годі вже?
Так гучно, що я навіть своїх самоненависних думок не чую.
- Хіба ж це не добре? - Агов, перепрошую.
Я з тобою говорив, Чізкейку, черствий вилупку?
Може, стулиш своє маскарпоне?
- Агов, ти смішний. А тепер про мене. - Он як? Про тебе?
Не думаю, змазко. Глянь на себе.
У тебе ж без морозу не твердіє.
Та ти взагалі маргарин дешевий, а не масло!
Гаразд. Погляньмо, що ще я згадаю.
Огірок, томат і оливка заходять у салатний бар.
Один, два, три, чотири...
Для чого ця гілка?
Та так. Здалася мені крутою. Хотів торкнутися.
Ще холодна і з бульбашками. Це означає, що людець близько.
Нас хтось чує?
Гаразд. Один людець проти нас трьох.
Маємо гарні шанси.
Ми з Френком захопимо його, вдаримо морською сіллю,
яка повалить комунікаційні бар'єри між нашими видами.
Думав, ми вже з'ясували це, але чому б не повторити.
Для ясності.
Тоді допитуємо, доки Баррі звільняє заручників.
Кляті сухі чипси.
- Відпусти мене, монстре. - О боже!
Він зжере кремові мізки Соусу, якщо ми не поквапимося!
Дідько.
Що за нафіг?
Якого біса?
- Чому падає вода? - Що?
Через що вода падає з тієї стелі, здоровило?
Хто згори ллє воду, яка вбиває всіх?
- Це загадка? - Коли ще литиме?
Я не знаю.
Лайно!
- Він нас затопче. Убийте його! - Відповідай!
- Ухиляйтеся! - Вода отруйна?
Є чари, щоб спинити її? Бог пісяє на нас?
Вода ллється за розкладом?
У тебе є цей розклад? Покажеш нам?
Якого біса, Баррі? Ми не отримали інформації.
- Щось маємо. - Качайся!
А саме те, що я досі в формі, лялю.
- Що? Він хотів нас убити. - Пече!
Я мав діяти швидко.
До речі, він ще не мертвий. Можете запитувати.
Пане, годі вже кричати й звиватися,
нам потрібні відповіді.
Чудово. Фантастика. Тільки згаяли час.
Окрім звільнення їжі. Так. Вітаємо!
Чуваче, апокаліпсис — це не жарти,
але в мене хоча б є ви з Річчі.
Тобто три — це ідеальне число для команди.
Лише подумай. «Три мушкетери», «Компанія трьох», «Три сліпі миші».
О боже! Річчі палає! Все повторюється!
- Ні! - Падлюки!
- Там є ще! - Так!
Кидайте бомби для ван!
- Не вдихай це! - Запізно!
- Вже трохи потрапило до носа. - Агов, людцю. Сюди!
Хапайте його!
Метання молота!
Метання молота! Через ногу!
От лайно!
Ми з ними розберемося. Це лише їжа.
Не можу! У мене панічний напад! Серце вистрибує.
Дідько! Тікай!
Усе добре, Джеку.
Просто ховайся тут, чекай. Галюцинації минуть.
Ти зможеш, Баррі. Це твій шанс, малий.
Погнали.
Я підключився.
Що зі мною коїться?
Хай йому грець. Він зробив це.
- Так! - Баррі! Рятуй нас!
Бодай тобі. Джеку, що ти коїш?
Не знаю. У мене в дупі сосиска!
Тобто?
Кажу тобі. У мене в сраці сосиска!
- І вона мене контролює! - Як?
Смикає мене за яйця, мов Рататуй. Я не хочу всього цього робити.
- Чуваче, витягни її з себе. - Не можу.
Маю використати руки,
а я їх уже не контролюю.
Спробуй виштовхнути. Сідничними м'язами. Тужся!
- Це техніка Ламаза. - Не виходить.
Гаразд, я тобі допоможу. Але буде боляче.
- Як це допомагає мені? - Я хочу вирубати тебе.
- Лайно! Він випаде! - Не сьогодні.
Джеку, поглянь, що ти наробив. Кров.
Ще раз, я нічого не робив. Це все та сосиска.
Ні.
Як тобі таке? Сучий сину.
Нічого не бачу. Лечу наосліп, лялю.
Вибач, Джеку, але я маю вирубати того малого у тебе з дупи.
Ні! Баррі!
Агов, не чіпай нашого друга в дупі свого.
Агов! Злізьте з мене.
Стрибайте!
Ні-ні.
Вибач!
Лайно!
Донні, вставай.
О боже. Погляньте, що ви змусили мене зробити.
Будь ласка. Не кривдьте мене. Я зроблю, що скажете.
Де моя бандана?
Знаєте, останнім часом відбулося чимало оргій. Бачили їх? Долучалися?
Хтось колись трахав грушу, а тоді ніяковів,
дивлячись на лампочки?
Скажіть? Знаєте, нещодавно я переспав із бананами.
Зв'язку бананів, якесь садо-мазо.
Дивно, що когось пре від інжиру,
бо хіба нам фіг мало?
Визнайте, друзі, зморшки — це відстій.
Добре. Так. Мав трійничок з куркою та яйцем.
Не знаю, хто із них був раніше. Але кінчили вони точно раніше за мене.
Вони такі самолюби. На відміну від Чаудера, той ще устрицелюб.
А де ж мої морепродукти?
Як типово. Я був в ударі, а тепер ми всі помремо.
Відчиніть!
- Людець! - Агов, друзі!
- Він намагається врятувати нас? - Та до чого тут він?
Це я контролюю цього тупака через сраку.
Звучить дико, знаю, але ж працює. Бачите?
- Тікайте! Чого чекаєте? - Авжеж, ззовні теж небезпечно.
Розкажи їм про все.
Вода, що ллється з неба, — це дощ.
Він тут нечасто трапляється. Зараз ще менше через посуху.
Це велика проблема. Але все зводиться...
Досить незнайомих нам слів.
Вибачте. Я не в курсі, що ви знаєте, а що ні.
Гаразд, річ, яку ви звете стелею, — це небо,
а вода, що ллється, — це дощ.
Дощ?
Він ллє з тих великих, пухнастих штук,
які плавають там нагорі, вони ще схожі на зефірки.
Ясно? Якщо небо синє, усе добре.
Якщо сіре, тікай. Геть звідси!
- Воно синє. - Усе добре.
- Треба тікати! Ми помремо! - Ми не помремо.
Не сьогодні.
Гаразд. Схоже, «Фуршет» офіційно закрився.
Так, і це гарна новина.
Бо нас там не мало б бути. Наше місце он там.
Бачите? Клас.
Так, у нас був травматичний початок,
але тепер усе добре, Їжетопіє!
Тепер ідіть. Знайдіть собі дім. Робіть що хочете.
Ну, гадаю, для Семмі концерт скінчився.
А що тепер буде зі мною?
Ми отримали, що хотіли, тому тепер ти в руках Баррі.
Складна ситуація. Я точно тебе вб'ю, але як?
Засунути тобі камінь в сраку,
зв'язати яйця і скинути зі скелі?
Чи щось креативніше? Влаштувати велике шоу?
Точно. Велике шоу. Так.
На яке прийде кожна їжа в місті,
щоб побачити, як майстерно ти вбиваєш вилупка.
Звучить доволі круто.
І, звісно, потрібно пару виступів на розігріві,
щоб підготувати публіку до гранд-фіналу,
чим я і займуся.
Усе гаразд. Це не насправді.
Бублик і сосиска не планують фестиваль на честь моєї публічної страти.
Це лише ще один кошмар, бо напхався на День подяки.
Кошмар лише починається, курво.
Так.
Прокинься, Джеку.
Куди ми йдемо?
Усі шукають собі дім, тому я захотіла здивувати тебе.
Добре, розплющ очі.
Дерево. Круто. Мені дуже подобається.
Поглянь угору, дурнику.
Як ти знайшла це місце?
Під час війни я вбила тут малого людця.
Ти оздобила його.
Слухай, я знаю, що теоретично це темна зона,
але я подумала, що було б непогано мати житло лише для нас.
Воно ідеальне.
Я найщасливіша сосиска в місті.
- Ми зробили це. - Дійсно зробили.
Віднині, і ти можеш нагадувати мені про це,
гадаю, усе буде просто ідеально.
Куди преш!
Моє. Це моє. Тепер тут живу я. Я прийшов раніше за вас.
Раніше за вас. І вас. І вас теж.
Це моє! Лише моє!
Це все моє, вам сюди не можна.
Це моє.
Це моє. Котіться звідси, Яйця.
Моє!
Геть з дороги, свиняча картопле.
- Моє! - Моє!
Моє!
Моє.
Переклад субтитрів: Віталій Данмер
Творчий керівник Владислава Бурмістрова