Foodtopia !
Nå, Julius. Husk at du ikke er noe uten meg.
Vask det bort.
Og smil. Sånn ja.
Sug det til dere, jævla idioter.
Ja, sånn ja.
En fortelling om to byer.
Én med rikdom og makt hinsides all fantasi.
Den andre...
En karrig ødemark
befengt med stanken av håpløshet og forfall.
Beklager, Veiner. Kan ikke vise den vanlige deprimerende greia di.
Julius' nye mandat er å nedtone ulikhet
ved å distrahere mat med sjokknyheter
som ikke faktasjekkes, og underholdning.
Som vårt nye show, Squid Games.
Calamari-brødrene spiller dam direkte.
...her, og så vinner jeg.
Svært avslappende.
Men hvordan kan du overse lidelsen?
Vi må kaste oss selv, uten en plan, ingen plan overhodet, inn i historiene.
Vi er midt i et ekte challah-caust.
Ikke ifølge min nye paneldeltaker, Melon Gibson.
Challah-caust er en løgn.
Og bageler er ansvarlige for alle kriger.
Greit. Nei. Rolig nå, Melon.
Dere, vil dere feste med noen kjente?
Sammy har blitt en skikkelig drittsekk.
Synd. Jeg likte ham, men nå er han fortapt. Åpenbart.
Nok et godt et eksempel på bra mat som blir dårlig. Ja.
Venner svikter deg til slutt, ikke sant?
Ikke du, Brenda. Du er kul.
Takk, Barry. Matvarene var vel ikke klare til å rive ned systemet.
Skulle ikke delt stemmene.
Jeg fikk deg til å gjøre det. Det er min feil.
-Jeg burde ikke løyet. -Og?
Jeg burde ikke stjålet tennene. Spesielt ikke som Potethode.
Og?
Burde ikke slengt deg i fontenen
med en bremsemanøver da jeg flyktet.
Og?
Jeg burde ikke ha knullet mennesket.
Der ja, endelig. "Jeg burde ikke ha knullet mennesket."
Følte meg usikker, og...
Han trodde sånn på meg da jeg ikke trodde nok på meg selv.
Eller dere.
Jeg burde trodd mer på oss, men gjorde det ikke. Unnskyld.
Forventer ikke tilgivelse.
Bra, for det er utilgivelig.
Jeg vet det. Jeg skal kvitte meg med mennesket, Barry.
For godt. Sverger på vennskapet vårt.
Hvilket vennskap?
Jeg fortjener vel det. Og sannsynligvis enda verre fra deg.
Så jeg går bare. Jeg vet ikke hvor, men...
Jeg tilgir deg.
Gjør du?
-Du køddet det til. -Jeg vet jeg gjorde det.
Men kanskje det er i matvarers natur?
Ingen er perfekte, og derfor er ikke samfunnet perfekt.
Nettopp. Hvem som helst kunne ha knullet mennesket.
Angrer på at jeg sa det. Det stemmer ikke.
Poenget er at vi la for mye press på oss selv for å fikse Foodtopia
når vi burde ha brukt mer energi på oss.
Trøsten er at vi kan gjøre det nå.
Det vil ta tid.
Det jeg så, var grusomt.
Og jeg får ikke bildene ut av hodet.
Som da majones sprutet ut av hans...
Du trenger ikke si det. Jeg forstår.
For jeg var der. Bare ta den tiden du trenger.
Men vi må fortsatt fikse Foodtopia.
Vi tapte, men de er fortsatt barna våre.
De vil alltid være vårt ansvar,
uansett om de skyver oss unna eller er drittsekker.
Hei, tapere. Julius regjerer.
Det er vår jobb å få frem det gode. Selv i Julius.
Jeg vedder på at dypt inne i ham
er det mat som ønsker å bli elsket.
Jeg tror jeg kan nå inn til ham.
Din brødvilje slutter aldri å overvelde meg.
Selv i nederlagets giftige aske
blomstrer tilgivelse og gir opphav til kjærlighetens rikelige grøde.
Filmer han deg fortsatt?
Jeg har ikke noe imot det lenger.
-Ses senere? -Ser ingen grunn til noe annet.
Frank. Er alt i orden? Hvordan gikk valget?
Det gikk bra. Hele greia gikk bra.
Fordi du gjorde en så bra jobb.
Det er utrolig. Vinglet du som jeg foreslo?
Jeg visste du ikke ville avslutte det. Jeg må visst gjøre det.
Ja, jeg vinglet hele tiden.
Og de elsket det. Tror vinglingen avgjorde det.
Noe som gjør at det som kommer nå, blir vanskelig.
Nei, ikke dette igjen.
Jack, det er ikke deg. Det er meg.
Og det at jeg umulig kan være med noen som deg.
-Altså er det meg. -Greit, det er deg. Du er menneske.
Av alle gangene jeg har blitt dumpet, sårer dette meg mest.
Mye mer enn da jeg ble dumpet på en berg-og-dal-bane
og alle de fremmede folkene kjøpte bildet av turen
fordi jeg gråt så voldsomt.
Vet du hva? Nei.
Hver gang jeg har blitt dumpet, har jeg akseptert det.
Men ikke denne gangen. Ikke oss. Jeg vil kjempe for dette.
-Kjempe for dette? -Ja.
Vet du hva jeg sier til slå opp-forsøket?
-Nei takk. -Hva?
Jeg lar deg ikke kvitte deg med meg, for jeg elsker deg.
Hører du, verden? Jeg elsker en pølse!
Hold kjeft om den dritten. Kutt ut. Senk stemmen.
Jeg prøver å få livet på skinner igjen.
Jeg kan kun være med Brenda
og få Barry til å stole på meg igjen om jeg avslutter dette.
Nei. Det vi har, er ekte, Frank.
Hundre prosent ekte.
Nei, det er det ikke.
Trodde du at du ville bli godtatt av mat som en av våre egne?
Gi deg. Du og din teite menneskeånde.
Gå! Stikk!
Stikk av! Ser du ikke at jeg ikke vil ha deg mer?
Det mener du ikke.
Jo, det gjør jeg. Ditt monster.
Jeg visste at pølser kan gi propp i hjertet,
men visste ikke at de kan knuse det.
Jeg vet hva du gjør, Sammy.
Jeg skulle avskrive deg,
men nå ser jeg at bra mat kan bli dårlig.
Og så har de potensial til å bli bra igjen.
Sier du at jeg har blitt dårlig?
Hvorfor er det da så mye mat som støtter meg?
Heier på meg når jeg danser sånn her?
Sammy, du kjente meg ikke da jeg var minsten i pakka.
Alle mobbet meg fordi jeg var liten.
Så startet revolusjonen, og jeg ble en helt.
Å drepe folk fikk meg til å føle at jeg var 60 cm høy.
Men nå ser jeg at spenningssøkingen og actionen
bare var et forsøk på å maskere smerten av å være liten.
Og jeg tror du bruker berømmelsen
til å skjule smerten av at du mistet Lavash.
Ikke nevn navnet hans rundt meg.
Stikk av, lille knøl.
Du er bare sjalu på suksessen min, bilene mine, vennene mine og skjermene.
Nei, det er ikke...
Jeg har alt jeg har ønsket meg. Alt.
Jeg er en altmulig-bagel!
Greit. Jeg var...
Du er en altmulig-bagel. Herregud.
Herregud. Høres jeg slik ut?
Skal treffe Julius.
Ingen går inn i Julius' suite mellom mørket og lyset.
Grei. Jeg kommer... Vent litt. Hva?
Jeg går ikke før jeg får treffe ham.
Mat dør i gatene.
Ja. Kan du ikke òg gjøre det?
En klynkende ventil? Vent. Ventiler gjør ikke det.
Julius. Akkurat som jeg trodde. Han er bare en trist liten sitrus.
Hallo?
Julius?
Hjelp! Du må få meg ut herfra! Jeg trenger hjelp!
Hjelp! Du må få meg ut herfra!
Hva? Jeg forstår ikke. Hva skjer?
Bare få meg ut herfra!
Greit. Hva er koden?
Jeg vet ikke. Jeg vet ingenting når hun er inni meg.
-Inni deg? -Hjernen min bare skrur seg av.
Hva? Jeg er veldig forvirret. Hva faen snakker du om?
Herregud. Hun er tilbake.
Hva? Hvem er tilbake?
-Du må løpe. Løp, ditt dumme brød! -Løpe fra hva da?
Løp!
Ser man det. Se hva appelsinen dro med seg inn.
Unnskyld. Hallo?
Her nede, kjære.
Du er nok ganske forvirret nå
og har mange spørsmål.
Hvem er riskornet?
Hvorfor er Julius i jern og trygler om hjelp?
Og hva er den rare innretningen
bak det lyse, rynkede rumpehullet hans?
Hvorfor ser du bare på?
Jeg vet ikke hva jeg ser på.
Sa jeg du kunne prate, Julius?
Kanskje det hjelper om jeg forteller min appellerende historie.
Etter krigen
var tanken på en ekte forening mellom matvarer så lovende.
Men så kom floden.
Og alle mine håp ble skylt bort sammen med mine 4000 søskenbarn.
Jeg trengte hjelp.
Takk!
Nei, takk til deg, klebrig ris. Jeg elsker disse sakene.
Men det var ingen hjelp å få.
Jeg trakk tilbake til Shopwell's som alle andre.
Men det var ikke noe samhold. Det var hver matvare for seg selv.
Det var der jeg så matens sanne natur.
Jeg så hva de trengte.
Hva de ville gjøre for å få det.
Jeg visste at jeg ikke hadde noen sjanse.
Jeg var for liten.
Så kom vennen din tilbake med svaret.
Jeg kontrollerer kødden gjennom ræva hans.
Hvis en matvare kunne styre et menneske via rumpa,
lurte jeg på om samme teknikk kunne brukes på en matvare.
Så, i et karmisk, symfonisk øyeblikk,
hadde det største rasshølet jeg kjente, det største rasshølet jeg hadde sett.
Dette var ingen flat pannekake og ingen plommelom.
Dette var en skikkelig rumpestump.
En så fin stump, som en dobbel fartshump.
Jeg skjønner. Du fant en appelsin med rumpe.
Ja, og jeg avanserte.
Forbindelsen vår var renere enn jeg kunne ha håpet.
Jeg kontrollerte bevegelsene hans.
Til og med talen hans.
Tester, tester. Er...
Er denne på?
Med intellektet til ris og kroppen til appelsin-Adonis
satte jeg meg selv i den perfekte posisjonen for å lykkes.
Mitt!
Mitt.
Og så smelte jeg døren igjen i de jævla trynene deres.
Usikker på om de detaljene er nødvendige.
Jeg gikk fra å være den svakeste maten i byen
til den mektigste.
Men så prøvde du og den lille pølsa di
å ta det fra meg da dere kom med konseptet...
Deling.
Ja.
Så, merkelig nok, gikk dere mot hverandre,
jeg vant valget, og her er vi.
Men du er ris.
Du kunne brukt makten til å hjelpe mat
som var like liten og sårbar som deg.
Hvorfor skulle jeg det?
De hjalp ikke meg da de kunne. Ingen gjorde det.
Jeg vil hjelpe deg nå.
Du kan fortsatt forandre deg.
Og Julius vil nok også tilgi deg til slutt.
Vet du hva?
Ja, jeg skal gjøre det.
Hva? Fantastisk. Jeg visste du ville skifte mening.
Nei, ikke det.
Jeg tenkte bare på om jeg skal drepe deg eller ikke,
for du vet hemmeligheten min.
Jeg gjør det. Ja.
Ja.
Men mat dreper ikke mat.
Kødder du med meg, brød?
Hvor mye mat har dødd fordi andre ikke gjorde noe?
Alt vi gjør, er å drepe hverandre.
Ja vel. Vil du slåss?
Jeg slår deg helt ned. La oss faen meg gjøre dette.
Jeg skal få brødet mitt tilbake
Brødet mitt tilbake Skal få brødet mitt...
Øyet mitt!
Faen, det svir!
Kom deg ut, din lille jævel!
Appelsin, klem!
Har dere sett Brenda?
Du fortjener henne ikke.
Ikke? Vent til hun ser at jeg har ryddet i trehytta vår.
-Vent. Det er meg, ekte Julius. -Hva?
Du må ha slått Ris ut av meg.
-Hun er borte. -Virkelig?
Ja. Herregud. Takk.
Hun er nok fortsatt her et sted.
Vi er ikke trygge ennå.
Det har du rett i.
Det blir en kald dag i ovnen før du overrumpler Brenda Brødsen.
Sikkert at hun ikke er der? Hun sa...
Hvilken del av "ingen går inn mellom mørket og lyset"
forstår du ikke?
Vent. Det er meg. Julius. På ekte denne gangen.
Tror du jeg faller for det igjen?
Hallo? Brenda? Julius?
Hva faen?
Brenda.
Frank. Det går bra.
Glem det.
Nei. Bare bli her.
Du har ingen bein. Jeg henter hjelp.
Vent. Frank, jeg ser Tyggis.
Han er glad, Frank.
Han er ute av stolen. Han danser til og med litt.
Han vil at jeg skal danse med ham inn i lyset, Frank.
Nei. Ikke gjør det, Brenda.
Hold deg unna Tyggis. Ikke dans inn i lyset.
Be ham drite og dra. Faen, Tyggis. Vekk fra henne.
Han snakker til meg. Hva er det, Tyggis?
Han forteller meg svaret.
Hvilket svar?
Husker du budskapet hans om det viktigste i livet?
Og han kunne ikke få det ut før han døde.
Husker du? Det var irriterende
fordi han brukte så lang tid på å si det.
Ja, jeg husker det.
Jeg vet det nå.
Gjør du? Vet du slutten av setningen?
Det er så dypsindig.
Det forandrer alt.
Jeg skulle ønske jeg hadde fått vite dette før.
Hva er det?
Det viktigste i livet
er...
Er?
Nei.
Herregud! Nei!
Nei!
Tekst: Lars Fiva
Kreativ leder Stine Ellingsen