TAJNÝ LEVEL
SPELUNKY POČET
Kolikrát už to bylo, holka?
Nevím, 15? Možná 16krát.
Nic extra. Zase bodce.
Ano, musíš to brát víc vážně.
Je to jen smrt.
I velká Liz Muttonová musela občas spadnout na bodec, ne?
Miny.
To bylo poprvý.
Zabila tě Mína?
Zabila mě mina. Šlápla jsem na ni.
-Bolelo to? -Převážně jen moje city.
Ale smrt není něco, co můžeš jen tak přejít.
Doslova přesně to děláme.
Pokaždý, když umřu, vyškrábu do zdi značku.
Asi něco jako památníky.
Malý náhrobky pro moje verze, který umřely.
Jo, ale jsi pořád stejná.
Seš si tím jistá?
Pořád je to konec života. I když se pak vrátíme.
Hlavu vzhůru. Nemusíš se bát.
Jeskyňářství mám v krvi.
A myslím, že tu příští...
zvládnu.
-Past s kopím? -Jak jsi to věděla?
Spousta zkušeností.
Jak se cejtíš?
Nikdy mi nebylo líp.
Ale no tak!
Jsem na 82.
Osmdesát dva?
Umřela jsem 82krát.
Víckrát než ty.
A nejsem ani zdaleka na konci.
Nejsem zraněná nebo něco. Jen...
Cítíš se prázdná.
Jo.
Jako bych byla v srdci unavená nebo tak.
Nevím, proč to vůbec ještě dělám.
Poslouchej, holka.
Vím, že je to těžký.
A všechno se pořád mění.
Jo. Vždycky je to jiné.
Přesně tak.
Přesně jako život.
Každej den, jako pokaždý, když projdeš těma dveřma, je nový dobrodružství.
Všechno to nebezpečí...
všechny ty krásný chvíle...
i ty bolestivý smrti...
Pořád jsou tady.
Nejsou pryč.
Jsou moje.
Jen tvoje. Jako mám já ty svoje.
Kouzlo tohohle místa nejde zlomit.
A pokaždý čeká nový dobrodružství jen na tebe.
Každá ta čára na zdi. Neoznačovala jsi jen, kolikrát jsi umřela.
Označovala sis dobrodružství, která jsi vytvořila.
A to příští možná bude tvoje.
Tak jo. Osmdesát něco.
Překlad titulků: Jan Šauer
Kreativní dohled: Ludmila Vodičková