SPELUNKY: KIRJANPITOA
Monesko kerta se oli?
En tiedä. Ehkä viides- tai kuudestoista.
Pikku juttu. Piikit taas.
Ana, sinun pitää ottaa tämä vakavammin.
Se on vain kuolemista.
Jopa suuri Liz Mutton putosi piikkiin tai kahteen, eikö?
Miinoihin.
Se oli ensimmäinen kerta.
Kuolitko kaivoksissa?
Kuolin miinaan. Astuin siihen.
Sattuiko se? -Lähinnä emotionaalisesti.
Kuolemaa ei silti pitäisi ohittaa noin vain.
Me teemme niin kirjaimellisesti.
Aina kun kuolen, kaiverran merkin seinään.
Kai muistoksi.
Pieniksi hautakiviksi kuolleille versioilleni.
Mutta olet silti sama henkilö.
Oletko varma?
Se on silti elämän loppu, vaikka palaisimme henkiin.
Piristy. Ei tarvitse murehtia.
Luolatutkimus on veressäni. Olen sellainen.
Ja uskon, että tällä kertaa...
Saatan onnistua.
Keihäsansa? -Mistä tiesit?
Minulla on paljon kokemusta.
Miten voit?
Paremmin kuin koskaan.
Eikä!
Se tekee 82.
82?
Kuolin 82 kertaa.
Useammin kuin sinä.
Enkä ole lähelläkään loppua.
En ole loukkaantunut. Oloni on vain...
Tyhjä.
Niin.
Sydämeni on kuin väsynyt tai jotain.
En enää tiedä, miksi edes teen tätä.
Kuuntele, tyttö.
Tiedän, että se on vaikeaa.
Ja kaikki muuttuu aina.
Niin. Se on aina erilainen.
Juuri niin.
Ihan kuin elämä.
Jokainen päivä, kuten noista ovista kulkeminen, on uusi seikkailu.
Kaikki vaarat...
Kaikki kauniit hetket...
Ja jopa kaikki tuskalliset kuolemat...
Ne ovat yhä täällä.
Ne eivät katoa.
Ne ovat minun.
Niin. Kuten minulla on omani.
Tämän paikan taika on murtumaton.
Sinua odottaa joka kerta uusi seikkailu.
Kaikki seinään tekemäsi naarmut eivät merkitse vain kuolemiasi.
Merkitsit luomiasi seikkailuja.
Ja hei, ehkä onnistut ensi kerralla.
Sitten yritys 80 ja risat.
Tekstitys: Antti Pakarinen
Luova tarkastaja Pirkka Valkama