Hányadik volt ez, kölyök?
Nem is tudom, 15? Talán 16.
Nem nagy ügy. Megint a karók.
Ana, erre jobban oda kell figyelned!
Csak meghaltam.
Még a nagy Liz Mutton is ráesett egy-két karóra, ugye?
Aknák voltak.
Az volt az első alkalom.
A bányában haltál meg?
Egy aknától haltam meg. Ráléptem.
-Fájt? -Inkább csak lelkileg.
De azért a halál nem olyasmi, amit félvállról lehet venni.
De csak fél vállad maradt.
Tudod, valahányszor meghalok, vések egy vonalat a falba.
Amolyan mementóként.
Kis sírkövek a halott énjeim emlékére.
Igen, de te még mindig ugyanaz vagy.
Biztos vagy benne?
Hiába térünk vissza, az akkor is egy élet vége.
Nyugi! Nem kell aggódnod.
A barlangászkodás a véremben van. Ez vagyok én.
És azt hiszem, a következőt...
végre végigviszem.
-Nyárscsapda? -Honnan tudod?
Volt hozzá szerencsém.
Hogy érzed magad?
Soha jobban.
Ne már!
A 82.-nél járok.
Nyolcvankettő?
Nyolcvankétszer haltam meg.
Többször, mint te.
És még közel sincs vége.
Nem sérültem meg, vagy ilyesmi. Csak...
Kiégtél.
Igen.
Elfáradt a szívem, vagy ilyesmi.
Nem is tudom, miért csinálom még mindig.
Figyelj, kölyök!
Tudom, hogy nehéz.
És folyton minden változik.
Igen. Mindig más.
Így van.
Mint az élet.
Minden nap, valahányszor átsétálsz azon az ajtón, egy új kaland vár rád.
Az a sok veszély...
a szépség minden pillanata...
és még a fájdalmas halálok is...
Még mindig itt vannak.
Nem tűntek el.
Mind az enyém.
A tiéd. Ahogy nekem is megvan a sajátom.
A hely varázsát nem lehet megtörni.
És minden alkalommal egy új kaland vár, ami csak a tiéd.
Ez a sok rovátka a falon nemcsak azt jelöli, hányszor haltunk meg.
Hanem a kalandokat is, amiket teremtettünk.
Ki tudja? Talán a következő sikerül.
Hajrá nyolcvanvalahányadszor!
A feliratot fordította: Peterdi Zita
Kreatív supervisor Julia Hegyi