‫בפרקים הקודמים:‬
‫אם תוכל להסביר למה זה כחול, אשכח מזה.‬
‫רוכבי הרפאים, הציד הפראי.‬ ‫הם באים בסערה והם לוקחים אנשים.‬
‫כולם שוכחים הכול.‬ ‫-מי זה סטיילס?‬
‫תגיד לי מה שמך.‬ ‫-הם באים לקחת אותי.‬
‫תמצאי דרך כלשהי לזכור אותי.‬ ‫תזכרי, אני אוהב אותך.‬
‫הרגשת את זה?‬ ‫-הרגשתי מה?‬
‫חשבתי ששמעתי משהו.‬
‫לא חשוב.‬
‫בסדר, בוא נמשיך.‬ ‫-טוב.‬
‫או שמספיק להיום?‬ ‫-חייבים לשפר את החבטות האחוריות שלך.‬
‫למה?‬ ‫-ליאם, הן עלובות.‬
‫על מה אתה מדבר?‬ ‫-על החבטות האחוריות העלובות שלך.‬
‫בטח חשבתי על מישהו אחר.‬ ‫-כן.‬
‫אולי על מישהו אחר שצריך להיות הקפטן.‬ ‫אנחנו נעשה את זה.‬
‫טוב, נראה לי שאנחנו צריכים ללכת עכשיו.‬
‫לא, אנחנו לא צריכים.‬
‫טוב, עכשיו תערבבו פנימה את שבבי הברזל.‬ ‫-איך זה אמור לעבוד?‬
‫התכונות הפרו-מגנטיות‬ ‫יצרו תגובה כימית עם...‬
‫אל תדאגו, זה יעבוד.‬
‫רק תוודאו‬ ‫שכל תחמוצת הברזל תיספג לגמרי. ככה.‬
‫למה אתה כאן אם אתה כבר יודע את החומר?‬
‫יודע אותו? הוא פחות או יותר מלמד אותו.‬
‫זה הניסוי האהוב עליי במעבדת הפיזיקה.‬ ‫-אנחנו כאן כדי להעלות את ממוצע הציונים.‬
‫הממוצע שלך הוא לא ארבע נקודה משהו?‬ ‫-4,9.‬
‫לא ידעתי שאפשר בכלל להגיע לממוצע כזה.‬ ‫אני תקוע ב-2,7.‬
‫אתה עובד בשתי עבודות והעובדה שנהרגת‬ ‫לא ממש שיפרה את ממוצע הציונים שלך.‬
‫אז אולי אתה רק צריך קצת עזרה.‬
‫אתה עושה את זה בשבילי.‬
‫אתה כועס?‬
‫רותח.‬
‫טוב.‬
‫הנה.‬
‫זה עובד.‬
‫זה אמור להיות חזק כל כך?‬
‫מה אתם עושים, לעזאזל?‬ ‫-פיזיקה.‬
‫מעלים ממוצע?‬ ‫-מעלים ממוצע?‬
‫בתשע בערב? קדימה, חבר'ה, תסתלקו מכאן.‬
‫תמצאו לכם חיים.‬
‫שנות הנעורים שלכם‬ ‫הן לא הזמן להישגים אקדמיים.‬
‫הן כן.‬ ‫-זה שקר שהשלטונות מוכרים לכם.‬
‫לכו תמצאו בנות. תיכנסו לצרות. תעשו חיים.‬
‫אנחנו הומואים.‬ ‫-אפילו יותר טוב. קדימה, הומואים.‬
‫עכשיו, עופו לי מהפרצוף.‬ ‫לא משלמים לי בשביל לנעול אחריכם, לוזרים.‬
‫דווקא כן.‬ ‫-תסתלקו מכאן.‬
‫לכו לעשות בלגן כמו הילדים האחרים.‬
‫הטלפון שלי.‬ ‫אני חושב שהשארתי אותו למעלה.‬
‫- מצאת אותו? -‬
‫מייסון?‬
‫- הם כאן. אל תזוז. -‬
‫מה קרה?‬ ‫-משהו קורה למייסון.‬
‫הם היו כאן, רוכבי הרפאים.‬ ‫-כאן? ממש עכשיו?‬
‫חשבתי שהם עזבו כשהסערה שככה.‬ ‫-נראה שלא,‬
‫כי שניים מהם היו שם למעלה.‬ ‫-מה הם עשו שם?‬
‫לא ראינו אותם כשהם נכנסו.‬ ‫ראינו אותם רק כשהפכנו לבלתי נראים.‬
‫הכנסת אותו לזה?‬ ‫-הוא ניסה להגן עליי.‬
‫לא נראה היה שאכפת להם מאיתנו.‬ ‫הם חלפו ממש מולנו.‬
‫ואז מה קרה?‬
‫ואז הם פשוט קפצו למטה ועזבו.‬
‫זה הכול?‬
‫כן.‬
‫הם לא לקחו מישהו?‬ ‫לא היה כאן אף אחד אחר?‬
‫לא.‬
‫רק אנחנו.‬
‫זה היה...‬
‫אני לא כל כך רגיל לישון...‬
‫אלה שלשלאות?‬
‫זה שום דבר.‬
‫את רואה אותו?‬
‫לידיה, מה קרה?‬
‫שמעת את זה?‬ ‫-שמעתי אותך צורחת.‬
‫לא. זה היה קול של רכבת‬ ‫שעברה דרך החדר שלי.‬
‫מותק, חלמת חלום בלהות.‬ ‫-לא, לא חלמתי. זה לא היה...‬
‫זאת לא היתה רכבת‬ ‫ולא היתה רעידת אדמה, אז...‬
‫זה בטח היה רק חלום רע.‬
‫אבל אני לא ישנתי.‬
‫- 1075 -‬
‫כן! על זה אני מדבר!‬
‫ככה עושים את זה.‬ ‫זה החומר שממנו עשוי קפטן הנבחרת.‬
‫איחרת.‬ ‫-איחרת.‬
‫אתה לא חומר שממנו עשוי קפטן.‬ ‫-ליאם הוא חומר שממנו עשוי קפטן...‬
‫קדימה, בואו הנה. תקשיבו.‬
‫הודות לתשוקה האנוכית של מקול‬
‫להתמקד בציונים שלו ובתעודת הבגרות שלו,‬ ‫אין לנו מנהיג.‬
‫רוצים להיות אלופים?‬ ‫רוצים להיות גיבורים? זאת ההזדמנות שלכם.‬
‫בסדר, כל אלה שחושבים‬ ‫שהם יכולים להיות קפטן.‬
‫אני רוצה לראות אתכם‬ ‫קורעים זה את זה לגזרים.‬
‫בהחלט לא חומר‬ ‫שממנו עשוי קפטן, טמבל-בר.‬
‫דאנבר.‬
‫אמרת, "טמבל-בר".‬
‫ובגלל הפה הגדול שלך‬ ‫תצטרך לעשות תורנות ציוד.‬
‫אין לך שיעור?‬
‫ולך?‬
‫אני לא מסוגל להפסיק לחשוב על אמש.‬ ‫-גם אני לא.‬
‫קראתי הכול על הציד הפראי.‬
‫איך הם באים בסערה,‬ ‫אוספים נשמות, רוכבים על ברקים.‬
‫אבל אני לא מבין למה הם היו כאן.‬
‫הם רוכבי רפאים.‬ ‫מה הם עשו בספריית התיכון?‬
‫מה אתה עושה כאן?‬ ‫-היתה לי תחושה.‬
‫בקשר למה?‬
‫ראינו אותם רק בזכות הכוח שלך.‬
‫מה אם יש לך יכולת מיוחדת‬ ‫שאף אחד לא יודע עליה?‬
‫נו, אז מה אתה מרגיש?‬
‫כשרוכבי הרפאים היו שם למעלה,‬ ‫אני חושב שהם החזיקו משהו.‬
‫למה אנחנו לא יכולים לזכור מה קרה?‬
‫מה אם הם לא החזיקו משהו...‬
‫אלא מישהו?‬
‫פישלתי, נכון?‬
‫הברזת, לא פישלת.‬ ‫אתה צריך להשתדל בשביל לפשל.‬
‫אולי מישהו אחר יוכל להיות הקפטן.‬
‫עם שיעורי בית והדברים האחרים‬ ‫שאנחנו צריכים להתמודד איתם...‬
‫במכינת דוונפורד התחילו‬ ‫להתאמן שלושה שבועות לפנינו.‬
‫בריברסייד שבועיים לפנינו.‬ ‫אנחנו בפיגור עוד לפני שהתחלנו.‬
‫חצי מהקבוצה שלנו לא יכולה‬ ‫לתפוס את הכדור ובטח שלא להבקיע.‬
‫למה אתה לא יכול להישאר הקפטן?‬ ‫-אני מסיים ללמוד.‬
‫לא אהיה כאן בשנה הבאה.‬
‫מישהו צריך למלא את החלל שאשאיר מאחוריי.‬
‫זה צריך להיות אתה.‬ ‫-כן?‬
‫אבל המאמן לא רוצה אותי.‬
‫אני לא יודע אם הקבוצה רוצה אותי.‬ ‫-זאת לא החלטה שלהם. זאת החלטה שלך.‬
‫אתה חייב לרצות את זה,‬ ‫כי הם ימשיכו לשים לך רגליים.‬
‫הם ימשיכו להפיל אותך‬ ‫ואתה חייב לקום בחזרה על הרגליים.‬
‫אתה חייב להראות להם שאתה יכול‬ ‫לקום בחזרה. מנהיגים לא בורחים.‬
‫על זה אני מדבר, מקול.‬
‫זאת בדיוק העוצמה שהקבוצה הזאת זקוקה לה.‬
‫ואתה, אני כבר מת‬ ‫לרסק את פרצוף התינוק הקטן והמתוק שלך.‬
‫- סטייל -‬
‫התרשמתי מרובכם.‬
‫הציונים מעידים על הרגלי הלמידה שלכם‬ ‫ועל המחויבות שלכם להשכלה שלכם.‬
‫כל האחרים,‬ ‫דברו איתי על סיוע מעבר לשעות הלימודים.‬
‫- בלתי מספיק -‬
‫גברת פלמינג...‬ ‫-כבר אמרתי לך, לידיה, אני לא נותנת‬
‫נקודות זכות על נוסחאות חלופיות‬ ‫שמבוססות על הממצאים התיאורטיים שלך.‬
‫טוב, בסדר.‬
‫מלייה, טפרים.‬
‫טפרים, מלייה.‬
‫סליחה, מי אתה?‬
‫מה אתה עושה בכיתה הזאת?‬
‫- תיכון ביקון הילס -‬ ‫- רשימת מאחרים -‬
‫רוצים לראות את רשימת החיסורים?‬ ‫-כן.‬
‫אפשר לשאול למה?‬
‫ענייני אנשי זאב.‬
‫חשבתי שהבהרתי שתיכון ביקון הילס‬
‫הוא מרחב בטוח לחלוטין.‬
‫נאלצתי לשכנע 23 תלמידים‬ ‫שמה שהם ראו בספרייה בסמסטר שעבר‬
‫היה דוב גדול,‬ ‫ושהניבים של סקוט מקול היו תוצאה‬
‫של תסמונת הזיות של גיל הנעורים.‬ ‫-מה זה "תסמונת הזיות של גיל הנעורים"?‬
‫אין לי מושג.‬
‫אנחנו חושבים שמישהו אולי נעדר,‬ ‫ושאולי הוא בסכנה.‬
‫אני יכולה להבטיח לכם‬ ‫שאיש לא דיווח על היעדרות של תלמיד.‬
‫ולכל החיסורים יש הסבר.‬
‫רבותיי... אני מעריכה את דאגתכם,‬
‫ואני מודה לכם על ערנותכם.‬
‫זיכרו, מרחב בטוח.‬
‫עכשיו, תחזרו לשיעור.‬ ‫-אין לנו שיעור.‬
‫אז תחזרו למשהו. לא חשוב למה.‬
‫את מכירה אותי.‬
‫תודה לאל, את מכירה אותי.‬
‫את רואה אותו?‬
‫את רואה אותו? בסדר, בואי.‬
‫לשם.‬ ‫-טוב.‬
‫תעצרי!‬
‫טוב, לשם.‬
‫איפה הם?‬ ‫-בכל מקום.‬
‫תשכחי אותי?‬ ‫-לא אשכח.‬
‫לא אשכח.‬
‫לידיה, תיזהרי!‬
‫את בסדר?‬ ‫-כן.‬
‫מה עשית?‬
‫ניסיתי להיזכר.‬
‫איש אינו נעדר?‬
‫תוכלו לנסח את השאלה איך שתרצו.‬ ‫התשובה עדיין שלילית.‬
‫אתה מרגיש משהו?‬
‫אתה לא קולט עם אינטואיציית כלב הגיהינום‬ ‫שלך שמשהו לא בסדר עם העל-טבעי?‬
‫אני מבשר המוות, לא מבשר החטיפות.‬
‫אני גם חוקר רצח לא מפוענח,‬ ‫שלשם שינוי, אין לו קשר למשני צורה,‬
‫לרוצחים סדרתיים מהמאה ה-18 שקמו לתחייה‬ ‫או אליי.‬
‫זהו מקרה של שוד ורצח מן השורה.‬
‫מן השורה? היכו אותו למוות באמצעות אלה‬ ‫ותחבו לתוכו צינור אוורור.‬
‫וכבר שמעתי את העדות שלכם.‬ ‫שיהיה לך יום מצוין, מייסון. וגם לך, קורי.‬
‫מה אתה עושה?‬
‫כלום. רק... בודק את הארונית הזאת.‬
‫היא שלך?‬
‫לא בדיוק.‬ ‫-אני יחסית חדש כאן,‬
‫אבל אני די בטוח‬ ‫שפריצה לארונית של מישהו אחר‬
‫מנוגדת לחוקים.‬
‫אני לא פורץ לארונית של מישהו אחר.‬
‫איך זה נראה לך?‬
‫כאילו אני פורץ לארונית של מישהו אחר.‬
‫כן.‬
‫אני אלך לכיתה עכשיו.‬ ‫-כן. זה בטח רעיון טוב.‬
‫הם בטח החזיקו מישהו שם למעלה.‬
‫זה ההסבר ההגיוני היחיד.‬
‫כן. איך אתה יודע?‬ ‫-היגיון.‬
‫לקורי יש תחושת בטן.‬ ‫-זה חלק מכישרונו בתור זיקית?‬
‫חשבתי שהוא רק מסוגל להיעלם.‬ ‫-קורי רוצה לעזור.‬
‫איפה הוא היה‬ ‫כשנאבקנו באיש זאב כדי להציל אותך?‬
‫ולמה הוא נשאר נאמן לתיאו כל כך הרבה זמן?‬
‫פעם כולנו בטחנו בתיאו.‬
‫גם אתה.‬
‫אבטח בו כשהוא יעשה משהו מעורר אמון.‬
‫בניגוד לעכשיו, למשל, כשאני שומע‬ ‫את לבו פועם בצדו השני של החדר.‬
‫מה לגבי היידן? סלחת לה בלי בעיות.‬
‫היא כמעט נהרגה בלילה שבו ניסתה‬ ‫לעצור את סבסטיאן. אתה רק התחבאת.‬
‫מה הייתי אמור לעשות?‬ ‫לך ולהיידן יש טפרים וניבים.‬
‫ליאם, זיקיות אינן בדיוק טורפי העל‬
‫בממלכת החיות. קורי מסוגל רק להיעלם.‬
‫אז אולי זה מה שהוא צריך לעשות.‬
‫מה?‬ ‫-איך הוא אמור לבטוח בך,‬
‫אם אתה מסתתר בקירות?‬ ‫-כבר אמרתי לך.‬
‫החברים שלך הם לא החברים שלי.‬ ‫למה אתה לא יכול לקבל את זה?‬
‫זה אולי מתאים לכם,‬ ‫אבל זה לא מתאים לי.‬
‫יש לי כל הזמן הרגשה שחסרים חלקים.‬
‫כמו חורים בזיכרון שלי.‬
‫כמו זה. לקחתי את זה משמשת מכונית‬ ‫במגרש המכוניות שהוחרמו של השריף,‬
‫אבל אני לא מסוגל להיזכר למה הייתי שם.‬
‫תת המודע יכול לשמש כצינור לזיכרונות שלנו.‬
‫חלומות והזיות יכולים לשמש‬ ‫כמכשירים יעילים לעזור לנו להיזכר.‬
‫אתה חושב שכל זה קשור?‬
‫רוכבי הרפאים, הציד הפראי, החורים?‬
‫הציד הפראי קשור למלחמה ולתוהו ובוהו.‬
‫מעולם לא שמעתי‬ ‫שיש לו קשר לזיכרון של מישהו.‬
‫נראה כאילו יש לך סוג של כאב פנטום.‬
‫זה שכיח בעתות מלחמה.‬
‫קטועי איברים עשויים להרגיש תחושת גירוד‬ ‫שהם אינם יכולים לגרד‬
‫או כאב שאינו יכול להיות שם.‬ ‫האיבר החסר חשוב כל כך,‬
‫שהמוח מתנהג‬ ‫כאילו האיבר עדיין חלק מהגוף.‬
‫אז תת המודע שלי מנסה לומר לי מה חסר?‬
‫זה ייתכן.‬
‫איך אוכל לפענח מה הוא אומר לי?‬ ‫-הדרך הקלה ביותר היא פשוט ללכת לישון.‬
‫שלום?‬ ‫-אני כאן.‬
‫המצב באמת חמור כל כך?‬ ‫-את יכולה לעזור לי?‬
‫אם זה מועדון אחר הצהריים החדש...‬
‫תוכלו לוותר עליי?‬
‫יש לי בעיה.‬
‫אני נוהמת על אנשים בכיתה.‬ ‫אני נועצת ציפורניים בשולחן שלי.‬
‫ניסיתי להפוך את רצפת החדר שלי‬ ‫למאורת זאב ערבות.‬
‫הן נראות לך מוכרות?‬
‫לא. למה שהן יהיו מוכרות?‬
‫מלייה, את חושבת שהן ישמרו על ביטחונך?‬
‫פעם הן שמרו עליי. לפני בית האגם,‬ ‫נהגתי לבוא לכאן בלילות ירח מלא.‬
‫אבל את וסקוט לא הייתם כאן איתי.‬
‫נכון, אז...‬ ‫-מי היה כאן איתי?‬
‫לא היית יכולה לעשות את זה לבד.‬
‫זה סקוט.‬
‫היי. הלכתי לישון בבית והתעוררתי ביער,‬ ‫במרחק של כקילומטר וחצי.‬
‫אבל אני חושב שיש לזה סיבה.‬ ‫כבר הייתי כאן פעם.‬
‫בתחילת שנת הלימודים בכיתה י',‬ ‫בלילה שלפני המבחנים לנבחרת.‬
‫אני זוכר שלא יכולתי לחשוב על שום דבר אחר.‬
‫מה עשית?‬ ‫-חיפשתי גופה.‬
‫זה מבעית.‬
‫אז מה עשיתי כאן לבדי?‬
‫הלוואי שהייתי יכולה לעזור לך,‬ ‫אבל לא הכרתי אותך אז.‬
‫הייתי אז עדיין זאב ערבות,‬ ‫אז אולי ניסיתי לאכול אותה.‬
‫דיטון אמר שתת המודע שלי‬ ‫בוודאי מנסה לומר לי משהו.‬
‫אני צריך שתעזרו לי לגלות מה הוא אומר.‬
‫אולי היית נער סקרן.‬
‫שמעת שיש כאן גופה.‬ ‫-אבל איך?‬
‫לא נהגתי לצפות בחדשות‬ ‫ולא היה לי סורק משטרתי.‬
‫אמא שלך עובדת בבית החולים.‬ ‫אולי הזעיקו אותה ואתה שמעת את השיחה?‬
‫אמא שלי לא היתה בבית באותו לילה.‬
‫אני גר במרחק שמונה ק"מ מכאן.‬ ‫איך הגעתי הנה?‬
‫נסעת.‬
‫לא היתה לי מכונית.‬
‫רצת.‬ ‫-לא ייתכן. סבלתי מאסתמה.‬
‫הסתתרתי, אבל הם ידעו שאני כאן.‬ ‫-אולי הם שמעו את קשיי הנשימה שלך?‬
‫איך הם היו יכולים לדעת שזה אני?‬
‫סקוט!‬
‫סקוט, אתה שם?‬
‫סקוט?‬
‫למה השריף חשב בכלל שאהיה כאן?‬
‫כי כמו ברוב מקרי המוות בעיירה,‬ ‫היה לזה קשר לעל טבעי.‬
‫לא הייתי על טבעי.‬
‫זאת אומרת, זה היה הלילה שבו ננשכתי.‬
‫לא הייתי איש זאב אז.‬
‫ולא הייתי כאן לבד.‬
‫רק רציתי להגיד לך...‬
‫שטעיתי.‬
‫חשבתי שנוכל לשנוא זה את זה‬ ‫ושזה לא יהיה חשוב.‬
‫אבל זה כן חשוב.‬
‫זה חשוב למייסון.‬
‫והוא חשוב לשנינו.‬
‫אני לא... מנסה להפריד ביניכם.‬
‫וגם אני לא.‬
‫אבל אם נמשיך ככה,‬ ‫הוא עלול להרגיש שהוא צריך לבחור.‬
‫אתה מצפה שאתנהג כאילו כלום לא קרה?‬
‫אם נשתף פעולה‬
‫אולי נוכל למצוא משהו ביחד.‬
‫כן, משהו כמו מה?‬
‫משהו כמו עקבות שלהם.‬
‫רוכב רפאים.‬
‫אני יודע שזה נשמע מטורף...‬
‫אבל אני חושב שהיה לי חבר נפש.‬
‫ואני חושב שהוא היה כאן איתי באותו לילה.‬ ‫-זה לא נשמע מטורף.‬
‫אני יודעת שמישהו כבל אותי בשלשלאות‬ ‫ושהוא רצה שאשאר אנושית.‬
‫באתי לבית הספר הבוקר‬ ‫והייתי בטוחה שאני אמורה להיפגש עם מישהו.‬
‫אבל לא יכולתי להיזכר עם מי.‬
‫חיפשתי אותו כל היום.‬
‫מי שזה לא יהיה... אני חושבת שאהבתי אותו.‬
‫אולי כולנו מחפשים את אותו אדם?‬
‫ואני חושב שהוא הופיע בצילום הזה.‬
‫הוא ישב ממש כאן.‬
‫רוצה לעשות את זה? תן לי יד.‬
‫שמו של נהג משאית המטען היה ניק מזארה.‬
‫יש לו עבר פלילי של גניבות ושל סחר בסמים,‬ ‫אבל שום דבר אלים.‬
‫הוא היה נהג בחברה לציוד רפואי,‬
‫ולכן היתה לו גישה לציוד לבתי חולים,‬ ‫כמו הליום.‬
‫איזה שימוש יש להליום בבית חולים?‬ ‫-לטיפול בהליוקס.‬
‫לרוב נוקטים טיפול כזה‬ ‫בפגיעות נשימתיות שנגרמו בשריפות.‬
‫פצועי כוויות באפגניסטן‬ ‫קיבלו טיפול כזה בבתי חולים מקומיים.‬
‫מה לגבי בתי החולים שלנו?‬ ‫-מישהו גונב ממנו כבר חודשים.‬
‫אני גם עורך רשימה של אנשים שמזארה היה‬ ‫איתם בקשר. אתחיל לתשאל אותם בבוקר.‬
‫עבודה יפה, פאריש.‬
‫ואשתך מחכה לך במשרד.‬ ‫-אשתי?‬
‫רציתי להפתיע אותך.‬
‫יש לך בכלל מושג מה אנחנו מחפשים?‬
‫אם אנחנו מחפשים ספר, נהיה כאן הרבה זמן.‬
‫אתה רואה את זה?‬
‫תעזוב.‬
‫אתה עדיין רואה את הכרטיס?‬
‫לא. הוא נעלם.‬
‫אתה יכול לראות אותו עכשיו?‬ ‫-כן.‬
‫אני יכול.‬
‫היתה לי תחושה ששכחת לאכול ארוחת ערב.‬
‫אה, זה...‬
‫מה... מה זה קווינואה?‬
‫קינואה. קינואה וקייל.‬
‫אה, זה...‬
‫את תמיד דואגת לי.‬
‫אני רוצה שתישאר בסביבה עוד הרבה זמן.‬
‫את שמחה?‬
‫תמיד.‬
‫זה בדיוק כמו בפיזיקה.‬
‫זה לא היה שם עד שראית אותו.‬
‫ואז הוא נעשה ממשי.‬
‫כמו החתול של שרדינגר.‬ ‫המצב הקוואנטי בסופרפוזיציה.‬
‫כדי לראות משהו, יש לשנות את מצבו הקיומי.‬
‫זה שינה את המציאות.‬
‫אני עדיין לא מבין.‬
‫מה אתה חושב שזה?‬ ‫-זה כמו כרטיס ספרייה, אבל הוא ריק.‬
‫- תיכון ביקון הילס -‬
‫ג'ייק סאליבן.‬
‫הוא היה במעבדת הפיזיקה אמש.‬ ‫-לגמרי שכחתי ממנו.‬
‫גם אני. אנחנו לומדים ספרדית ביחד.‬
‫- ג'ייק סאליבן -‬ ‫- כיתה י' -‬
‫הם מחקו אותו.‬
‫תחושת הבטן שלך היתה אמיתית.‬
‫היי, מה העניין, דאנבר? אני עסוק באינטרנט.‬ ‫-אני רוצה להיכנס לרשימת קפטן הקבוצה.‬
‫מאוחר מדי. אמרתי עד סוף היום.‬
‫לא אמרת עד סוף יום הלימודים.‬
‫היי. למה שינית את דעתך?‬
‫נתתי יד לבחור.‬
‫אני מבין.‬
‫אני מבין לגמרי.‬
‫עכשיו היא פשוט תכתוב‬ ‫את כל התשובות באורח פלא?‬
‫זה לא כל כך פשוט.‬
‫זה אף פעם לא פשוט.‬
‫בכתיבה אוטומטית,‬ ‫היד נעה מחוץ לתחום המודעות ההכרתית.‬
‫יש לקוות שהדממה, החושך והאור‬
‫יאפשרו לך לשקוע במצב דמוי טרנס.‬ ‫נוח יותר ורגוע יותר.‬
‫לידיה, אבקש ממך להביט לתוך האור‬ ‫ולשחרר את כל המחשבות.‬
‫עליי להזהיר אתכם,‬ ‫ייתכן שלא נצליח להגיע לזיכרונות האלה.‬
‫למה לא?‬ ‫-לפי האגדה,‬
‫תמיד נלקחו אנשים בציד הפרא.‬
‫אם מה שאתם אומרים לי הוא נכון,‬ ‫האמת גרועה בהרבה.‬
‫הם מוחקים אנשים מהמציאות.‬
‫איך זכרנו מישהו‬ ‫שנמחק לחלוטין מהתודעה שלנו?‬
‫אולי הוא לא נמחק.‬
‫היא בסדר? אנחנו צריכים לעצור אותה?‬ ‫-לידיה?‬
‫לידיה, תירגעי.‬
‫היא בסדר?‬
‫לידיה?‬
‫- תעלול -‬
‫למה הכוונה ב"תעלול"?‬
‫זה לא מה שהיא כתבה.‬
‫- סטיילס -‬
‫מה זה "סטיילס", לעזאזל?‬
‫תרגום כתוביות:‬ ‫שלמה ליברמן‬