Pane?
-Ano? -Je tu paní.
Jdu do kostela. Jen jsem vám to chtěla říct.
Dobře.
Má návštěva má ještě jeden důležitý důvod.
Potřebuju vaše svolení.
Svolení k čemu?
Chci o Velonii napsat knihu.
Noviny a média o ní nepodávají pravdivý obraz.
Neví, co se v jejím životě dělo ani kdo ji zabil.
Vy víte, kdo ji zabil?
DRB
Anandhi...
Vím, že víš, co se mi honilo hlavou.
Odpusť mi, prosím. Měl jsem své důvody.
Ale není to tak, jak si myslíš.
Přísahám na Apuči. Věř mi, prosím.
I teď odcházím kvůli případu té holky.
Tím případem se zabývám jako policajt. Navíc Alex kvůli tomu případu umřel.
Jestli se mnou teď nechceš mluvit...
POLICIE
Nikdy by mě nenapadlo, že se stane tohle.
Stále je mi z toho těžko u srdce.
-Uděláte mi laskavost? -Jistě, pane!
Poznáváte tuhle dívku?
Ne.
Nebyla na vašem pozemku znásilněna a zavražděna?
Ne, pane.
Vaše matka přiznala všechno, co se toho dne stalo.
Nebyla to snad pravda?
Byla, pane. Ale nebyla to tahle dívka.
Která tedy?
Dívka, která by nikomu nechyběla.
Dáte mi vodu, prosím?
Sunny, dej jí vodu.
Udělala to, protože byla chudá.
To ona zemřela. Ne tahle.
Po úrazu hlavy se to naší matce popletlo.
Někdy mi říkala „Sandžíve“ a Santhóšovi „Sunny“.
-Pletla si lidi. -Kdo byl ten muž?
Řekl nám jen své jméno.
Znám jen jeho jméno, pane.
Vím, že se jmenoval Valan.
Valan. Jmenoval se Valan.
Valan.
Měl auto, že?
Ano. Velkou Mahindru. SUV.
Myslím, že poznávací značka byla: „TN 74 S 9291. “
To, co o své matce tvrdí, se shoduje s tvrzením doktora Paulrádže.
Ale jak se Veloniiny šaty dostaly do Ottapparai?
Jméno a poznávací značka. Teď už si to převezmu.
Díky, Ardžunane.
Pane Ramare.
-Dostal jste tu poznávací značku? -Ano, pane.
Mohl byste ji prověřit a dát mi vědět?
Dobře, pane.
NOVÁ KNIHA KI SEBASTIANA ZÁHADNÝ ROMÁN - BAJKA O VELONII
BAJKA O VELONII
Rozlišit skutečnou Velonii
od té stvořené médii a policií.
Strhnout masku monstra, které jí vzalo život.
A odhalit ho světu. Tomu tato kniha dopomůže.
Kapitola jedna.
Velonii bylo šest let.
Stála u rakve svého otce a snažila se ho probudit.
Vzbuď se, tati. Pojď si hrát!
Zrození a smrt. Život a bolest. Žal a slzy.
Dětství tyto věci nezná.
Proč spal její otec, který s ní v kuchyni pekl chleba,
v téhle malé dřevěné bedně? Tato otázka se jí honila hlavou.
Za ztraceného bratra, bratrance, manžela...
Zatímco oni plakali kvůli tomu,
Velonie ronila slzy proto, že navzdory jejím opakovaným pokusům
se otec neprobudil a nešel si s ní hrát.
Tati! Tatínku?
Mami, tatínka odnesli, že? Kdy ho přivedou zpátky?
Veloniinu matku, ztracenou v myšlenkách,
přivedla její otázka zpět.
Otupěle na ni pohlédla, ale neodpověděla.
Nevěděla o přirozeném poutu mezi dcerou a otcem
ani o tom, že jeho roli její matka nikdy zastat nemůže.
Přesto hledala Velonie v klíně své matky útěchu.
Zatracená tragédie, dítě!
Můj bratranec natáhne bačkory a nechá vás dvě o samotě.
Vidíš? Jsi nádherná a mladá! Zrovna volala June a řekla mi o tom!
Dal jsem si brandy a celou noc brečel.
Ať jeho duše odpočívá v pokoji.
Víš, když jsem byl strojvůdce v Kollamu,
tvůj muž, můj bratranec, mě často navštěvoval!
Užili jsme si spolu tolik zábavy!
Chodívali jsme do obchodu, kterej vlastnil jeden šmejd a prodal nám jeden arrack.
Malý kolíček.
Otevřeli jsme balení a sklenici dali na zem,
dali si pár drinků, snědli k tomu pár okurek.
Toť vše. Odešli jsme. Ožralí jak Dáni! Cik cak po silnici!
Fuckovali jsme blby na silnici!
Staré dobré anglo-indické dny!
Co tu budeš s tím dítětem sama dělat?
Prodej ten zatracenej dům a pojď ke mně do Eranielu.
Můj šéf tam má penzion.
Je to blbeček! Ožrala. Další opilec!
Celý dny pije! Večer je už vždycky zlitej pod obraz!
Napůl svlečenej.
Kalhoty u kotníků, všechno dává na odiv!
Penzion chce pronajmout. Tak pojď se mnou.
Dobrý bože!
Já ji probudil! Strejček je ale hlučnej, co?
Jsem tátův bratranec. Strejda Anton! Pojď sem. Nestyď se. Pojď!
Pojď, posaď se!
Bože, ty jsi krásná.
Smrt jejího otce. Nová odpovědnost její matky.
Příchod strýčka Antona. Nové bydliště.
To všechno Veloniino dětství ztížilo.
-Kde je maminka? -Šla podepsat pár papírů.
Má práci. Máš ráda pálivé jídlo, že?
Hele. Mám rýži a krevetové čatní.
Je to jako normální čatní.
No tak. Dej si!
Velonie, navzdory tomu, že dospívala pod matčiným dohledem,
nepoznala mateřskou lásku.
Jako náhradu
ráda přijala veškerou pozornost, kterou jí věnoval strýček Anton.
Velonie, holčičko! Čmeláčku! Probuď se!
-Kde je maminka? -Šla do vašeho starého domu.
-Má tam práci. -Já chci do našeho starého domu!
Neplač takhle po ránu. Po probuzení si vyčistíš zuby.
Dáš si koupel. Pak si s tebou budu hrát. Pobavíme se, jo?
No tak. Vstávat!
Velonie, neznajíc rozdíl mezi hrou a zneužíváním,
si myslela: „Alespoň strýček Anton
„mě zahrnuje láskou. “
A hry, které s ní hrál, jí nevadily.
Čmeláčku!
Pojď si hrát! Pojď sem!
-Mám tě naučit pekařskou písničku? -To bych moc ráda!
Buch do těsta, pekaříčku
Upeč dorta za chviličku
Do trouby s ním
Pro dítě mé
-Antone! Ty hajzle! -Mami, ty víš, co jsme hráli?
Tady se postav a nikam nechoď!
-Ty úchylný hnusný zvíře! -Promiň! Odpusť mi!
Jak tohle můžeš dítěti udělat?
-Táhni odsud! -Prosím!
Je jen nevinné dítě!
-Vypadni! -Promiň! Prosím!
Prosím! Omlouvám se!
Tady budeš! Do strejdova pokoje už nevkročíš! Jasný?
Velonie tu facku na tváři cítila několik dnů.
Ale bez patřičného vysvětlení jí v mysli zakořenila myšlenka.
Už nikdy matce o ničem neříkat.
Jestli slezeš z té židle, tak si mě nepřej! Jasný?
Ale já si chci hrát!
Žádný hraní! Tady budeš, než budu hotová!
Ale proč nemůžu jít ke strýčku Antonovi do pokoje?
Chceš, aby z tebe vyrostlo ďáblovo dítě?
To chceš být? Ďáblovo dítě?
Zlaté klíče jsou od velkých pokojů. Stříbrné od malých. Rozumíš?
-Ano, madam. -Pojď.
Strýčku?
Velonie!
Po smrti jejího otce
zkřížila Veloniin život druhá velká ztráta, když zemřel strýček Anton.
I když plně nechápala podstatu smrti,
dobře věděla, že se strýček Anton už nevrátí.
Její něžné srdce jí říkalo,
že důvodem bylo to, že jí matka zakázala si s ním hrát.
A tak k sobě měly matka s dcerou stále dál.
A dny plynuly.
Pane Viveku?
Pane!
Viveku, jste obviněn z neposlušnosti.
Inspektor policie je velitel oddělení.
Zprostředkovaně je zodpovědný za zákon a pořádek v oblasti.
Vaše vysvětlení?
Pane, zachoval jsem se dle zákona.
Viveku, to je dobré. Všechno jsem to prošel.
Dobře vím, že to inspektor policie dělá z osobních důvodů.
I když vás zprostím obvinění,
potrestá vás tím, že vám alespoň čtyři roky nepřidá na výplatě.
Když to nepřijmete, podá na vás stížnost a podá na vás obvinění.
Co vy na to?
Přijmete trest, nebo budete čelit následkům?
Proč jste přijal trest? Měl jste bojovat.
K čemu? Nemohu jen nečinně sedět doma.
Musím tu zůstat, abych mohl případ dokončit.
Jen čtyři roky bez platového růstu? To nic není.
Jste statečný, pane!
Zastavte!
Vraťte se! Ještě! Ano, zastavte! Vidíte ten velký dům?
Tady bydlí majitel toho vozidla.
Stále je psaný na jeho jméno a ne na kupcovo.
Tak se podívejme, komu to prodali!
-Počkat! Není to tak jednoduché. -Proč?
Ten dům patří soudci takalaíského občanského soudu!
Počkejte tu. Vrátím se.
Kam jdete? Budou z toho problémy!
Mě z něj jednou trefí. Co se stalo?
-Něco mám. -Od soudce?
Od jeho hospodyně.
Ahoj, chlapče. Je tu Bose?
Pane Bose!
Co je?
-Prodal jste SUV takalaíského soudce? -Ano.
Kdo ho koupil?
-Kdo se ptá? -Nenapadlo vás to?
Kanijakumarská policie.
Už je to pár dnů, co jsem ho prodal.
Nepamatuju si, kdo ho koupil.
Tak jo. Ještě nedošlo k převodu.
Vozidlo je zadrženo v Ernakulamu.
Když nevíte, kdo je majitel, musíme jít vyslechnout soudce.
-Informujeme ho. -Pane!
-Dal byste mi svůj telefon? -Na co?
Zkontroluju doma záznamy a zavolám vám.
Zkontrolujete je a zavoláte?
Pište si.
-Rozhodně nám zavolá. -Samozřejmě. Držel jste ho za koule!
Když vešel na recepci penzionu, byly dvě odpoledne.
Okolnosti hrály v jeho prospěch,
jelikož v penzionu nikdo nebyl.
RECEPCE
Můžu dostat pokoj?
Vyplňte své údaje, prosím. Malý, nebo velký pokoj?
Můžu se nejdřív podívat a pak se rozhodnout?
Tohle je velký pokoj.
Co to děláte?
Pusť mě! Pomoc! Pusť mě!
Podívej se.
Potřebuju... Potřebuju tvou pomoc.
Nikomu neříkej, že tu jsem.
Zítra ráno zmizím. Dobře?
Nikomu jsem o vás neřekla.
Máma tu teď není. Takže to nevadí.
Ale zítra se vrátí.
Zmizím, než přijde.
Kdo jste?
Jak se vám to stalo?
To jsi udělala ty?
Proč jsi mi pomohla?
Nejdřív mi odpovězte.
Lepší, když to nevíš.
Když mi odpovíte, odpovím já vám.
Když ti řeknu, kdo jsem,
budu tě muset zabít. Tak se neptej.
Řekněte. Můžete.
Takže, teď mě zabijete?
Ne.
Teď mi odpovíš na otázku.
Pardon. Neodpovím. Mám pro vás jídlo. Jezte.
Hej! Nechoď...
Velonie, kdo byl v pokoji 12? V knize hostů nic není.
Byl jsem tam. Dal mi peníze a odešel.
-Je pryč? -Ano.
Uhni!
Dnes se mi nedařilo na ani jedné hodině.
-Matika byla strašná! -Proč? Není to dobrá učitelka?
Je, ale já ničemu nerozumím.
-Blíží se písemky. -Asi ne neudělám.
Musím je zvládnout.
-Chodíš na doučování? -Ne. A ty?
Já taky ne.
Paní Čitralekha je mírná. Dobře učí.
Budu k ní chodit na doučování. Bydlí poblíž.
Chceš, abych šla taky? Tak co, Velo?
Přijel autobus. Pojďme.
Hej! No tak!
Nechal jsem ti své číslo. Viděla jsi ho?
-Viděla. -Proč jsi mi nezavolala?
Myslela jsem, že když nezavolám, ukážeš se sám. Proto.
-Dozadu se nekoukej! -Proč?
Bude to tak lepší.
A to, co jsem ti o sobě posledně řekl,
nikomu jinému neříkej. Jasný?
Proč jsi mi pomohla?
Opravdu to chceš vědět?
Ano.
-A když ti to neřeknu? -Budu se na to ptát, dokud mi to neřekneš.
Tak se ptej dál! Dokud ti neodpovím, tak mi neublížíš.
Chceš jít ke mně?
Ne. Vím, co uděláš, kdybychom šli tam.
Už je pozdě. Měla bych jít.
Ne! Nechoď. Zůstaň.
Musím jít!
Láska o sobě nedává vědět předem.
Nevidí osobnost. Nevidí barvu. Nezná čas.
Když udeří, i vrah se může zdát ctnostný.
I chlípník se zdá být milencem.
Velonie byla zaláskovaná.
Její černobílý svět se stal barevným.
Ona, které bylo štěstí cizí,
skákala do stropu radostí.
Ale její radost neměla dlouhého trvání.
Tak tohle děláš?
Děvko zatracená!
Nemohla sis udržet panenství, dokud ti nenajdu hodného kluka?
-Mami! -Děvko zatracená! Takhle se kurvit!
-Není to, jak si myslíš, mami! -Nelži mi, sakra!
Já věděla, že budeš taková! Čisté zlo!
Už nikam! Tenhle dům už neopustíš!
Ani do školy!
Poslouchej mě, mami!
Otevři ty dveře, mami!
Mami!
Není to, jak si myslíš, mami!
Kapitola šest.
Té noci se Veloniina postel z její společnosti netěšila.
Za úsvitu byli
její obdivovatelé, čekající,
aby ji zahlédli, zklamaní.
Nevědouc, že zmizela, přinesla její matka paní Angelová
jako obvykle do jejího pokoje čaj.
Velo? Velonie!
Jsi tam, dítě? Nepřej si mě!
Velo? Velonie? Velonie!
Už domů nikdy nechci. Chci být jen s tebou.
-Jméno té dívky? -Velonie.
-Věk? -17, bude jí 18.
Studuje?
Ano.
To je tvůj otec?
Ano.
-Co děláš? -Ústřice.
-Co to je? -Sedni si a dívej se. Uvidíš.
Umíš vařit?
Trochu umím péct. To je vše.
Takže budu vždycky vařit já?
Ústřice! Afrodiziakum.
-Chutná? -Úžasné!
-Jez a uvidíš, co se stane. -Co se stane?
Vzruší nás to.
Víš, proč jsem ti pomohla?
Proč?
Když jsi mě narazil na tu zeď
a zakryl mi pusu,
tvá vůně mi připomněla šťastné vzpomínky z dětství.
Na všechno jsem si vzpomněla.
Stejné štěstí cítím jen s tebou.
Sundej si to.
Pojď sem.
Koho vyhlížíte?
Odešel brzy ráno.
-Kam šel? -Nevím. Nikdy to nepoví.
-Kdy se vrátí? -To taky nevím.
Kdo jste?
Jsem jeho pondati.
Jeho manželka.
Manželka?
Ano. Nevěděla jste to?
Já myslela, že to víte.
Neplačte.
Můžu vám udělat kávu? Dáte si?
Máte telefon?
Dej pokoj! Domů si můžu vodit, koho chci.
Je mi to jedno! A ty jsi přišla dobrovolně!
Bylo to nové a jiné, tak jsem nic neříkal.
Zůstaň, jestli chceš. Jestli ne, tak padej!
Včera sis to v mé posteli užila. Proč brečíš, jako bych tě zradil?
Jsi monstrum!
Neplačte, prosím. Máte peníze na cestu domů?
Odvedu vás na autobus.
-Jak se jmenujete? -Anusja.
Díky.
Velonie, mluvila jsem s ním. Nezasloužíš si ho.
Ale přes to, že všechno ví, souhlasil, že si tě vezme!
Chápeš, co říkám, Velonie? Neptám se tě na tvůj názor.
Toho kluka si vezmeš! Vignéše si vezmeš a basta!
„Velonie, zapomeň na minulost.
„Začni znovu. Všechno bude v pořádku. “
Kdyby to její matka řekla něžněji, možná by ji pochopila.
Ale matka s dcerou takový vztah neměly.
Věřila, že klíč k jejímu štěstí je v muži, do kterého se zamilovala.
Žadonila, aby se změnil a přijal ji.
Plakala a doufala.
Když nepovolil,
použila svou jedinou zbraň.
Jestli to neuděláš,
napíšu dopis a zabiju se!
Hele! Neudělej nějakou hloupost! Co ode mě chceš?
Tolik se bojíš, že tě odhalím?
Ale ne.
Jen nechci, abys udělala nějakou hloupost.
Co mám udělat?
Vezmi mě odsud. Vezmi si mě.
Dobře. Zítra přijedu.
Velonie vyšla z domu s pocitem, že je její život takový,
jaký ho chce mít.
„Na jejím hrobě teď roste tráva. “
PŘÍBĚH VELONIE ČTENÍ Z KNIHY KI SEBASTIANA
Dobrý den, pane, už přes rok spravujeme pro Velonii facebookovou stránku.
Není taková, jako říkají ve zprávách nebo na sociálních sítích.
Pro tu mrtvou dívku je to urážka na cti.
Vaše nová kniha nám moc pomůže.
Ale jak můžete dokázat pravdivost své knihy?
Asi... před rokem
jsem utekla z domova.
Protože...
Jsem svůj vlastní zdroj. Hodně jsem s Velonií mluvil.
To od ní jsem slyšel, že měla v životě tohoto muže.
Jestli lžu, tak ho, prosím, najděte a přiveďte mi ho.
Ať to popře.
Pane, jsem vaše velká fanynka.
To moc rád slyším.
Jsem překvapen a potěšen, že lidé ve vašem věku čtou knihy.
Mám otázku, pane.
Nikde v knize jste neodhalil jméno Veloniina milence.
-Proč? -No...
Snažil jsem se, aby ta kniha odpovídala skutečnosti.
A jméno toho muže opravdu neznám. Tak jsem ho nezmínil.
Jestli jste o Velonii chtěl odhalit pravdu,
nemohl jste to říct policii a pomoct její případ vyřešit?
Jsem spisovatel. Mým médiem je psaní. Své myšlenky jsem vyjádřil literárně.
Pokusil jsem se případu pomoct takto. Jasně jsem to uvedl v předmluvě.
Ale proč se obtěžovat?
Tohle všechno jste mi mohl říct před měsícem, když jsme se setkali.
Odpovězte mi, pane.
Pan Vivek, zástupce inspektora. Vyšetřuje Veloniinu vraždu.
Možná jste jeho jméno viděli v novinách.
Moc vám děkuji.
Jsem rád, že jste přišel, ač nečekaně, na čtení mé knihy.
Nebudeme to probírat tady. Promluvme si v soukromí.
Když jsme mluvili v soukromí, neměl jste co říct.
Teď jsme na veřejnosti. Můžete odpovědět přede všemi.
Je ten záhadný muž ve vašem románu
skutečný, nebo smyšlený?
Jestli je skutečný, řekněte mi, kdo to je!
Jestli je smyšlený, přede všemi to přiznejte.
Neřekl snad už, že je to podle pravdy?
Dobře, vám to řekl. Teď to řekněte i mně.
Věděl jsem to.
Jeho poslední tři romány neměly velký úspěch.
Říkal jste si, co dál? Velonie.
Román se dočká velké publicity a vydělá majlant. Tak jste se toho chopil.
Tak jste si o Velonii vymyslel příběh.
Kdyby to bylo o komkoliv jiném, moc by mě to nezajímalo.
Jak jste mohl? Poté, co jste tvrdil, že jste s ní měl otcovské pouto?
Pane Viveku! Neponižujte ji jako ostatní ve jménu „povinnosti“!
Pokusil jsem se svou fantazií zachránit její dobré jméno.
Takže je to smyšlené?
Tak či tak, četba té knihy zodpověděla jednu otázku.
Případ jsem ještě nevyřešil. Stále na něm pracuju.
Uvidíme se.
Nechtěl jsem vás veřejně ponížit.
Prostě to tak dopadlo.
Odpusťte mi, prosím. Omlouvám se.
O čem to mluví, pane? Byla to pravda?
Pane?
Podívejte, co se stalo.
Říkal pravdu?
Povězte nám to!