Пане?
- Так? - Пані чекає.
Я збираюся до церкви. Хотіла вам це сказати.
Гаразд.
Є ще одна важлива причина мого візиту.
Потрібна ваша згода.
Згода на що?
Я хочу написати книгу про Велоні.
Газети та інші медіа викривили її образ.
Вони не знають, що відбувалося в її житті чи хто її вбив.
Ви знаєте, хто її вбив?
ПОГОЛОС
Анандхі...
Я знаю, що ти знаєш, що в мене було на думці.
Будь ласка, пробач мені. У мене на те були свої причини.
Але це не те, що ти думаєш.
Клянуся Апучі. Будь ласка, повір мені.
Навіть зараз я маю йти через справу тієї дівчини.
Я взявся за ту справу як коп. Алекс помер, розслідуючи цю справу.
І якщо ти не розмовлятимеш зі мною...
ПОЛІЦІЯ
Пане, я не думав, що так станеться.
У мене важко на душі через це.
- Зробите мені послугу? - Звісно, пане!
Упізнаєш цю дівчину?
Ні.
Хіба не її вбили і зґвалтували у вас?
Ні, пане.
Ваша матір зізналася у всьому, що сталося того дня.
То вона збрехала?
Ні, не збрехала. Але дівчина була інша.
Тоді хто це був?
Дівчина до якої всім байдуже.
Можна мені води, будь ласка?
Санні, дай їй води.
Вона прийшла через бідність.
Ото вона й померла, а не ця.
У голові матері все змішалося після травми.
Іноді називала мене Санджівом, а Сантоша - Санні.
- Вона плутала людей. - Хто був той чоловік?
Він сказав лише ім'я.
Я знаю лише його ім'я, пане.
Його звали Валан.
Валан. Його звали Валан.
Валан.
Він мав авто, так?
Так. Велику «Махіндру». Позашляховик.
Гадаю, його номери були «TN 74 S 9291».
Показання лікаря Полраджа збігаються з тим, що вони казали про матір.
Але як тоді сукня Велоні опинилася в Оттаппараї?
Ім'я і номер автівки. Далі я сам.
Дякую, Арджунане.
Пане Рамаре.
- Ви отримали номери авто? - Так, пане.
Перевірите їх і скажете мені, добре?
Гаразд, пане.
НОВА КНИГА КІ СЕБАСТЬЯНА МІСТИЧНА НОВЕЛА - «СКАЗАННЯ ПРО ВЕЛОНІ»
«СКАЗАННЯ ПРО ВЕЛОНІ»
Щоб відрізнити справжню Велоні
від образу, створеного пресою та поліцією...
Щоб зірвати маску з монстра, який забрав її життя...
Та викрити його перед усім світом. Таке призначення цієї новели.
Розділ перший.
Тоді Велоні було лише шість років,
коли вона стояла перед труною свого батька і намагалася розбудити його.
Вставай, тату. Пограємося!
Народження і смерть. Життя і біль. Смуток та сльози.
Діти ще не розуміють цього.
Чому її тато, який пік з нею хліб на кухні,
спить у цій маленькій дерев'яній скриньці? Ось, що вона тоді думала.
Доки інші плакали через втрату брата,
кузена, чоловіка,
Велоні плакала через те, що попри її постійні спроби,
її батько не вставав погратися з нею.
Тату?
Мамо, нащо вони забрали тата? Коли його повернуть назад?
Матір Велоні, занурена у власні думки,
повернулася до реальності завдяки її питанню.
Вона приголомшено поглянула на неї і промовчала.
Не знаючи про природний зв'язок батька і доньки,
не усвідомлюючи, що її матір не зможе замінити батька,
Велоні спокійно спала на колінах матері.
Яка жахлива трагедія!
Мій кузен врізав дуба і лишив вас самих.
Яка ж ти молода і вродлива! Джун усе розповіла мені!
Я всю ніч пив і плакав через це.
Хай він спочине в мирі.
Знаєш, коли я був машиністом у Колламі,
твій чоловік, мій кузен, постійно приходив туди до мене!
Нам було дуже весело разом!
Ми ходили до крамниці пронози-крамаря, купували в нього арак.
Така маленька пляшечка. Звалася «Дитяча».
Ми розкладали закусь і склянки на землі,
випивали кілька разів, облизували пікулі і все.
І були вже готові. Такі п'янючі! Йшли та хиталися на дорозі!
Посилаючи всіх проноз дорогою!
То були гарні англо-індійські дні!
То що ти робитимеш тут сама з дитиною?
Продай цей клятий дім і їдь зі мною до Ераніеля.
Там у мого боса є готель.
Він такий малий гівнюк. Геть зіпсований. Ще один алкаш!
Постійно пиячить! Ввечері вже валяється готовий під пальмою!
Його одяг геть розхристаний.
Світить своїм сервізом перед Місяцем!
Він здає в оренду готель. Переїдьмо туди.
Божечки!
Я розбудив дитину! Яка ж я галаслива падлюка!
Я кузен твого тата, дядько Антон! Ходи сюди. Не соромся. Ходи сюди!
Іди, сідай!
Боже! Яка ж ти гарна!
Смерть батька. Нові обов'язки матері.
Поява дядька Антона. Переїзд на нове місце.
Усе це зробило важким дитинство Велоні.
- Де мама? - Мама пішла підписувати документи.
У неї є робота. Любиш їжу зі спеціями, так?
Бачиш? У мене є рис, є креветки з чатні!
Зі смаком чатні!
Ось. Скуштуй!
Хоча Велоні й росла під пильним оком матері,
вона не знала материнської любові.
Як компенсацію,
вона з радістю приймала всю ту увагу, яку приділяв їй дядько Антон.
Велоні, дівчинко! Джмелику! Прокидайся!
- Де мама? - Мама пішла до старого дому.
- У неї є робота. - Я теж хочу до старого дому!
Ще так рано, не плач, дитинко! Вставай, почисти зубки.
Помийся. Тоді дядечко пограється з тобою. Нам буде дуже весело. Добре?
Ну ж бо. Вставай!
Не знаючи різниці між тим, щоб гратися, і тим, щоб бути іграшкою,
Велоні думала: «Принаймні дядечко Антон
огортає мене своєю любов'ю», -
і не звертала уваги на ті ігри, в які він грав із нею.
Джмелику!
Час погратися! Ходи сюди!
- Я навчу тебе пекарської пісеньки! - Обожнюю пекарські пісеньки!
Ладі, ладі-ладусі
Де були? У бабусі
То й мені спечіть трішки
Для мене й мишки
- Антоне! Покидьку! - Мамо, знаєш у що ми граємо?
Стій тут і не заходь!
- Ти брудна, хтива тварино! - Вибач! Пробач мені, будь ласка!
Як ти міг скоїти таке дитині?
- Геть звідси! - Будь ласка!
Вона лише невинна дитина!
- Забирайся геть звідси! - Вибач! Будь ласка!
Благаю! Пробач!
Лишатимешся тут! Більше ніколи не ходи до кімнати дядька! Ясно?
Щока Велоні боліла кілька днів після того ляпасу.
Проте нестача пояснень лишила глибокий шрам в її розумі.
І вона більше нічого не хотіла розповідати своїй матері.
Якщо встанеш із цього крісла, отримаєш від мене! Зрозуміла?
Але я хочу гратися!
Більше жодних ігор! Будеш тут, доки я не закінчу!
Але чому не можна піти до кімнати дядечка Антона?
Хочеш вирости дитиною диявола?
Такою хочеш стати? Дитиною диявола?
Золоті ключі для великих номерів. Срібні - для маленьких. Ясно?
- Так, пані. - Ходімо.
Дядечко?
Велоні!
Після смерті батька
другою великою втратою в житті Велоні стала смерть її дядька Антона.
Хоча вона ще сповна не усвідомлювала природу смерті,
вона дуже добре знала, що дядько Антон вже не повернеться.
Її серце підказувало їй,
що причиною цього було те, що матір не дозволяла гратися з ним.
І тому між матір'ю і донькою виросла стіна.
А дні минали.
Пане Вівеку?
Пане!
Вівеку, у вашій справі вказано догану за непокору наказам.
Інспектор очолює наш відділ.
Опосередковано він відповідає за будь-який закон чи наказ у цьому районі.
Як ви це поясните?
Пане, я зробив усе згідно з законом.
Гаразд, Вівеку. Я перевірив усе.
Я добре знаю, що в інспектора були особисті причини.
Навіть якщо я очищу вашу справу,
він покарає вас чотирирічною затримкою підвищення зарплатні.
Якщо ви оскаржите це, він напише письмовий протест і випише нову догану.
Що скажете?
Ви приймаєте своє покарання чи будете оскаржувати це?
Чому ви прийняли покарання? Ви мали боротися.
Нащо? Я не в тому положенні, щоб гаяти час удома.
Щоб закрити цю справу, я маю лишатися на посаді.
Лише чотири роки без підвищення? Не біда.
Ви хоробрий, пане.
Зупиніть авто!
Назад. Ще. Так, стійте! Бачите той великий дім там?
Авто належить мешканцю дому.
Воно досі не перереєстровано на ім'я покупця.
Погляньмо, кому його продали.
- Пане! Не все так просто. - Чому?
Цей дім належить судді адмінсуду Тукалая!
Чекайте тут. Я швидко.
Куди ви? Лише зайвих клопотів нам створите! Пане!
Він занапастить мені життя. Ну що там, пане?
- Дізнався про все. - Від судді?
Його покоївки.
Агов, Босе тут?
Пане Босе!
Що таке?
- Ви продали джип судді Тукалая? - Так.
Хто його купив?
- А хто питає? - А хіба не зрозуміло?
Поліція Кан'якумарі.
Пане, минуло вже кілька років із часу продажу.
Я не пригадую, хто його купив.
Зрозуміло. Отже, продаж досі не оформлено.
Авто конфісковано в Ернакуламі.
Якщо ви не знаєте, хто власник, доведеться розпитати суддю.
- Ми повідомимо його. - Пане!
- Якби ви дали свій номер... - Нащо?
Я перевірю записи вдома і передзвоню вам.
Перевірите і подзвоните?
Записуйте.
- Він точно все розкаже нам. - Звісно. Ви тримаєте його за яйця.
Він увійшов до приймальні готелю о 14:00.
Схоже, обставини склалися на його користь,
бо готель був порожній.
ПРИЙМАЛЬНЯ
Є вільні номери?
Заповніть анкету. Великий чи маленький номер?
Можна спочатку поглянути?
Це великий номер.
Що ви робите?
Відпустіть! Рятуйте!
Поглянь на це.
Ти маєш допомогти мені.
Не кажи нікому, що я тут.
Я піду завтра вранці. Гаразд?
Я нікому не сказала про вас.
Мами тут немає зараз. Тому все гаразд.
Але завтра вона повернеться.
До того часу мене вже не буде.
Хто ви?
Як це сталося з вами?
Це ти зробила?
Чому ти допомогла мені?
Спочатку ви скажіть.
Тобі краще не знати.
Відповісте на моє питання, я відповім на ваше.
Якщо я скажу тобі, хто я...
Доведеться вбити тебе. Тому не питай.
Усе гаразд. Скажіть мені.
Тепер ви мене вб'єте?
Ні.
А тепер відповідай на моє питання.
Вибачте. Не хочу. Я принесла вам їжу. Поїжте.
Не йди...
Велоні, хто спинявся в 12-му номері? У реєстраційній книзі жодних записів.
Я ходив туди. Він дав мені грошей і пішов.
- Пішов? - Так.
З дороги!
Сьогодні були невдалі заняття.
- Математика - це катастрофа! - Чому? Вона погана вчителька?
Нормальна, та я нічого не розумію.
- Скоро іспити. - Певно, я не складу їх.
Але ж мушу.
- Ходиш до репетиторів? - Ні. А ти?
Теж ні.
Пані Чітралекха - хороша вчителька. Несувора.
Буду брати приватні уроки в неї. Вона живе недалеко від нас.
Ходитимеш до неї зі мною? Що таке, Вело?
Автобус приїхав. Ходімо.
Агов! Ходімо!
Я лишив тобі свій номер. Бачила його?
- Так. - Чому не подзвонила мені?
Подумала, що ви прийдете знову, якщо не подзвоню. Ось чому.
- Не дивись туди! - Чому?
Краще не дивись.
А ще нікому не кажи про те,
що я тобі сказав тоді. Ясно?
Чому ти допомогла мені?
Вам справді треба знати?
Так.
- А якщо я не скажу? - Я запитуватиму, доки не скажеш.
Тоді питайте й далі! Ви не скривдите мене, доки не відповім.
Хочеш поїхати до мене?
Ні. Я знаю, що ви зробите зі мною там.
Уже пізно. Я маю йти.
Ні! Не йди. Залишся.
Я маю йти!
Любов приходить без попередження.
Їй байдуже щодо вдачі людини. Вона не розрізняє кольори й час.
Коли вона вражає вас, навіть убивця може здатися шляхетним.
Покохаєте навіть розпусника.
Велоні була сильно схвильована.
Її чорно-білий світ став кольоровим.
Не знавши щастя в житті,
вона опинилася відразу на межі екстазу.
Але її радість довго не тривала.
То ось ти яка?
Клята шльондро!
Не могла зберегти цноту, доки я гарного хлопця не знайду?
- Мамо! - Клята шльондро! Розпуснице!
- Ні, усе не так, мамо! - Не треба, дідько, брехати мені!
Так і знала, що ти виростеш такою! Чисте зло!
Нікуди більше не підеш! Ти не вийдеш з цього дому!
Більше жодної школи!
Послухай, мамо!
Відчини, мамо!
Мамо!
Це не те, що ти думаєш, мамо!
Розділ шостий.
Тієї ночі ліжко Велоні лишилося самотнім.
Її фани,
що хотіли мигцем поглянути на неї на світанку,
лишилися розчарованими.
Не знаючи про її зникнення, її матір, пані Ангеліна,
зайшла, як зазвичай, до кімнати доньки з чаєм.
Вело? Велоні!
Ти нагорі, дитинко? От зараз отримаєш у мене!
Вело? Велоні?
Я не хочу повертатися додому. Хочу бути лише з тобою.
- Як її звуть? - Велоні.
- Вік? - 17 років. Скоро 18 буде.
Вона студентка?
Так.
Це твій батько?
Так.
- Що ти робиш? - Тушковані устриці.
- Що це? - Сиди і дивись. Побачиш.
А ти вмієш готувати?
Трохи пекти вмію. Оце й усе.
Отже, куховарити буду лише я?
Тушковані устриці! Афродизіак.
- Як тобі? - Неймовірно!
- Їж і побачиш, що станеться. - Що станеться?
Це заведе нас.
Знаєш, чому я допомогла тобі?
Чому?
Коли ти підійшов впритул до мене, притиснувши до стіни...
Закривши мій рот...
Твій запах повернув щасливі спогади з мого дитинства.
Я все пригадала.
Таке ж щастя... я відчуваю його лише з тобою.
Зніми це.
Іди сюди.
Кого ти шукаєш?
Він пішов рано вранці.
- Куди він пішов? - Я не знаю. Він ніколи не каже.
- Коли він повернеться? - Цього я теж не знаю.
Хто ти?
Я його пондаті.
Його трушина.
Дружина?
Так. Ти не знала?
Я думала, ти знала.
Не плач.
Я можу зварити тобі кави. Хочеш?
У тебе є телефон?
Годі діставати мене! Приводжу додому, кого хочу.
Та мені начхати! І, у твоєму випадку, ти сама захотіла!
Це було щось нове, інакше, тому я нічого не сказав.
Залишайся, якщо хочеш. Якщо ні, забирайся!
Тобі було добре зі мною в ліжку вчора. То чому ти ревеш, наче я зрадив тебе?
Ти монстр!
Будь ласка, не плач. У тебе є гроші на дорогу додому?
Я підкину тебе до зупинки.
- Як тебе звуть? - Ануш'я.
Дякую.
Велоні, я розмовляла з деким. Ти не варта його.
Але навіть знаючи все, він все одно погодився одружитися на тобі!
Розумієш, що я кажу, Велоні? Твоєї думки я не питатиму.
Ти вийдеш за нього! Ти вийдеш за Віґнеша і крапка!
«Велоні, забудь про минуле.
Почни життя наново. Усе буде добре».
Якби матір була більш лагідною до неї, вона б послухала її.
Але між ними не було такого роду стосунків.
Вона вірила, що ключем до її щастя був той чоловік, якому вона віддалася.
Вона благала його змінитися та прийняти її.
Відчайдушно.
А коли він не пом'якшав,
використала єдину доступну їй зброю.
Якщо не погодишся,
я напишу записку про тебе і вб'ю себе!
Агов! Не роби дурниць! Що ти хочеш від мене?
Боїшся, що викрию тебе?
Зовсім ні.
Просто не хочу, щоб ти коїла дурниці.
Що мені зробити?
Забери мене звідси. Одружися на мені.
Гаразд. Я приїду завтра.
Відчуваючи ніби її життя налагоджується,
Велоні вийшла зі свого будинку.
Її могила вже поросла травою.
«СКАЗАННЯ ПРО ВЕЛОНІ» ЧИТАННЯ КНИГИ - КІ СЕБАСТЬЯН
Вітаю, пане. Більше року ми вели сторінку в фейсбуці для Велоні,
вона геть не схожа на те, що про неї казала поліція і преса.
Ми боремося проти заплямування репутації мертвої дівчини.
Ваша нова книга дуже допомагає нам.
Але як ви можете довести правдивість вашої книги?
Десь рік тому
я втекла з дому.
Тому що...
Я - свідок. Я багато говорив із Велоні.
Я почув від неї про цього чоловіка з її життя.
Якщо це брехня, будь ласка, знайдіть його і приведіть до мене.
Хай заперечить це.
Пане, мені дуже подобаються ваші твори.
Радий чути це.
Дуже незвично та приємно дізнатися, що люди вашого віку ще читають книжки.
У мене є питання, пане.
Ніде в книзі ви не називаєте ім'я коханця Велоні.
- Чому? - Ну...
Я хотів, щоб книга була якомога правдивішою.
І я дійсно не знаю його імені. Тому і не називав його.
Пане, якщо ви хотіли розкрити правду про Велоні,
чому ви не повідомили про це поліцію?
Я - письменник. Мої твори - мої медіатори. Я висловлюю свої думки в своїх творах.
Саме так я намагався допомогти поліції. Я чітко пояснив це у вступі до книги.
Нащо було так усе ускладнювати?
Ви могли б розповісти це мені під час нашої зустрічі.
Відповідайте, пане.
Пан Вівек. Заступник інспектора. Він розслідує вбивство Велоні.
Він згадується на сторінках книги.
Дуже вам дякую.
Я радий, що ви так несподівано прийшли на презентацію моєї книги.
Але краще не тут. Обговоримо це приватно.
Під час приватної розмови вам нічого було сказати.
Тепер же ми на публіці. Ви можете пояснити це перед усіма.
Той містичний чоловік, якого ви згадуєте в книзі,
він реальний чи вигаданий?
Якщо реальний, скажіть, хто він.
Якщо вигаданий, визнайте це перед усіма.
Він же сказав, що це правда?
Добре, що він сказав вам це. Тепер хай скаже це і мені.
Я так і знав.
Ваші останні три новели погано продавалися.
Ви подумали: «Що ж робити? Велоні».
Її справа набула великого розголосу. Тому ви взялися за неї.
Тому ви вигадали історію про Велоні.
Якби це була якась інша дівчина, я б так не переймався.
І це після того, як ви сказали, що полюбили її, як рідну доньку?
Пане Вівеку! Я не принижував її, як інші, заради так званого «обов'язку»!
Я спробував врятувати її репутацію своєю уявою.
Отже, це таки уява?
Хай там як, прочитавши новелу, я отримав відповідь на своє питання.
Я ще не розкрив цю справу. Я досі працюю над нею.
Ще побачимося.
Я не хотів публічно принижувати вас.
Просто так сталося.
Будь ласка, пробачте мені. Мені дуже шкода.
Що він таке каже, пане? Він сказав правду?
Пане?
Ось до чого це призвело.
Пане! Він сказав правду?
Скажіть, пане!
Переклад субтитрів: Віталій Данмер
Творчий керівник Дмитрий Восколович