Оповідки з кільця - Сезон 1
- Доброго ранку. - Привіт.
Привіт.
- Чекаєш своєї черги, щоб… - Ні. Я просто дивився.
Ти недавно переїхав у місто?
Так, кілька тижнів тому.
Ясно.
Я Ґеддіс.
Кент.
Ти їздиш на велику.
Так.
Нема машини чи…
Просто роблю свій внесок.
У захист довкілля.
Добре.
Молодець.
Дякую.
Ця пісня просто жахлива, правда?
Це я її вибрав.
О, ну я…
Я не любитель музики, загалом.
- Загалом? - Так.
Я ніколи не вмикаю музику. Загалом.
Навіть уявити такого не можу.
Так.
Є інші речі, які мені подобаються.
Але… Так.
- Пробач. - Нічого.
Вона була тут?
Приблизно.
Що ж…
- Був радий знайомству. - Я теж.
Добрий день.
ДОВІДНИК ПТАХІВ ЗАХОДУ
Що скажеш?
Я відремонтую.
- Скільки? - Ніскільки.
Чий це трактор?
Ти його знаєш?
Хто це?
Я не знаю. Ніколи його не бачив. Просто знайшов там.
А якщо він повернеться?
По фотографію?
По трактор.
Хіба б це було не чудово?
Завтра буде готово.
Дуже дякую.
Слухай…
Ти не бачила тут дір?
- Дір? - У землі.
Забудь.
Ти живеш там само?
Так.
Не хочеш переїхати ближче до міста?
Мені подобається жити біля лісу.
Птахи.
Орнітолог-любитель.
Стежу за птахами.
Ясно.
Стежиш за птахами.
І що тобі в них подобається?
Вони вікно у світ, що поруч із нами.
Їхній вигляд, унікальні звуки.
Вони досконалі.
Сьогодні я чув сивку звичайну.
Вона саме летіла з Америки в Арктику.
Навіщо?
Там вони паруються.
Туди б я точно не хотіла.
Ні? А мені здається, що це романтично.
Далеко летіти заради кохання.
Я згоден.
Що? Я серйозно.
- Я ж нічого не казала. - Добре.
Ти з кимось зустрічаєшся?
Зараз.
Він завжди був дуже перебірливий.
- У мене витончений смак. - Це те саме.
Думаю, вибір тут невеликий.
Підхожих людей.
Це так.
Хороше вино.
- Усе добре? - Так.
- А в тебе? - Теж.
Мабуть, приємно.
Приходиш додому, а там світло, хтось чекає.
Немає нічого ідеального.
Як скажеш.
Ні-ні.
Ні.
Агов!
Ти хто такий?
- Дай мені спокій. - Зачекай!
Зупинися. Скажи, хто ти!
Відчепися!
- Геть від мене! - Зачекай!
Чекай!
Припини.
То ти взяв трактор, полагодив його і тепер ти тут?
А ви двоє тут живете? Разом?
А ти?
Алекс.
Ти не місцевий.
Як і ти.
Ти наче здивований.
Ні, просто…
Радий нарешті зустрітися.
Знаєш, трактор просто зник кілька місяців тому.
Зненацька.
- Я думав, його вкрали. - Ми обоє так думали.
А Кільце існує там, звідки ти?
Я працюю там охоронцем. А ти?
Закрили давним-давно. Тут.
Списали.
- Так нам сказали. - Тоді.
Думаю, вони щось зробили.
- Хто? - У Кільці.
Не тут, а там, звідки ти.
Мабуть, створили паралельні місця, світи…
Так.
А трактор затягнуло…
Туди, звідки я, через їхні дії.
То його таки вкрали.
Щось таке.
Ти його полагодив, і він повернувся назад. Тільки з тобою.
- Зі мною? - Так.
Майже впевнений, що так і було.
Звучить логічно. Частково.
Правда?
То якщо ти знову заведеш трактор, то повернешся назад?
Теоретично.
Теоретично?
Це поза моїм розумінням.
Неймовірно. Він такий, як я.
- Коханий, він і є ти. - Я знаю. Але й вигляд той самий.
Звісно.
Я знаю, просто кажу, що…
Це неймовірно.
Заходьте.
Тобі нічого не треба?
Ні.
Вражає.
Ти теж збираєш?
Так.
Розкажеш?
Про колекцію?
Ні, про те, звідки ти.
Там не так, як тут.
Дивно, правда?
Чути власний голос.
Дивно.
Ми з різних світів,
але ми з тобою схожі.
Так, схожі.
- Що ж, добраніч. - Добраніч.
Зачинити?
Я сам.
Я сказав би те саме.
Добраніч.
Спробуй зараз.
Я тут застряг, еге ж?
Схоже на те.
Хтось удома сумуватиме за тобою?
Жовтоногий пісочник?
Крикливий пісочник.
Може, не так і погано, що ти тут.
Слухали б музику й спів птахів, читали.
Подружилися б.
Я залюбки.
Так цікаво.
Я там тримав фото Алекса. Ти його знайшов?
Ні.
Що ж.
Шкода, що так вийшло.
Таке іноді буває.
Правда?
Мабуть, ні.
Минулого вечора ти сказав, що радий нарешті зустрітися.
Я сказав «нарешті»?
Не знаю, чому я так сказав.
Ти, мабуть, шокований.
Бо для мене — точно.
Маю надію, в хорошому сенсі.
Тобі не завадить тут стіл.
Так, твоя правда.
Можна спитати…
Як ви познайомилися?
Та випадково.
Спершу ми не поладнали.
Чому ні?
Ми різні.
Ми багато пережили, але тепер разом.
Ми разом.
Я про нього й про себе.
Я знаю.
А там, звідки ти, у тебе хтось є?
Хтось, як я?
Таких, яких ти, немає.
Тут буде гарно, коли облаштуєшся.
У тебе є Сліпі Джон Естес?
Ні. Не знаю такого.
Ні?
Він би тобі сподобався.
Цікаво, чи він існує в моєму світі.
Тоді цей світ нічого не вартий.
Я хотів спитати…
Про Алекса…
Важко бути з кимось, хто настільки привабливий?
Дивне питання?
Ні.
Не важко?
Ні, питання не дивне.
Іноді буває.
Що?
Важко.
У тебе були стосунки?
Довгі?
Не зовсім.
А короткі?
Ти щасливий тут?
А що?
Мені подобається спілкуватися з тобою.
Мені теж.
Не віриться, що тут нема Сліпі Джона Естеса.
Згоден.
Привіт.
Що скажеш? Це для тебе.
Справді?
Подарунок.
Такий гарний. Я…
Ти завжди цим займався?
Стільці, шафки, столи.
А що тобі в цьому до вподоби?
Просто цікаво.
Мене ніхто не питав.
Навіть я?
У нього свої справи, у мене свої.
Я люблю працювати руками.
І?
Виникає ідея чогось.
Чогось ідеального.
Такого, як має бути.
І потроху воно набуває форми, аж поки не з'являється.
Так, як ти уявляв.
Ідеал.
Я люблю птахів.
Люблю їх, бо вони ідеальні.
Це не зовсім те саме.
Так, мабуть.
Я просто подумав про те, що ти сказав…
Так дивно розмовляти з тобою.
- Пробач. - Ні.
Це добре.
Він уже все це чув.
А з тобою все нове.
Хіба ні?
- Дуже смачно. - Так, дуже.
Треба буде приготувати ще.
- Втомився? - Забагато свіжого повітря.
Будеш добре спати.
Хочете подивитися фільм?
Я пас. А ви дивіться.
Не можу. Мені рано вставати.
Я допоможу з посудом.
Ні. Не турбуйся. Я завтра помию.
Цікаво, чи сподобаються тобі книжки.
Так.
Добраніч.
Усе добре?
Мабуть, я теж втомився.
Добраніч.
До нас сьогодні прийдуть друзі.
До мене й Алекса.
Ти не міг би…
Звісно.
Бо як ми…
Ніяк.
- Знаю, рішення не найкраще, але… - Я буду тут.
Що?
Вони можуть тебе побачити через вікно.
Ясно.
- То де тоді? - Може, у повітці?
Пробач.
- Усе гаразд. - Лише на один вечір.
Усе добре, кажу.
Я тебе налякав?
Голодний?
Дякую.
Розважаєшся?
Ні. Не дуже.
Вони тобі не подобаються?
Подобалися.
Раніше.
А що тобі подобається в ньому?
У тобі?
Ви вже так довго разом.
Це правда.
- Має бути причина. - Вона є.
І яка?
Таких, як ти, більше нема.
Я мушу йти.
Алексе…
До завтра.
Облиш!
- Іди в сраку! - Слухай, Алексе!
- В сраку! - Ні!
Ні! Ти постійно так робиш!
Боже! Дай мені спокій!
- Що? Якого ще спокою? - Іди в сраку!
Чудово! Просто чудово!
Я беру машину.
Це смішно.
Алексе!
Чорт.
Як справи?
«Справи»?
Я чув вас учора.
І що?
Я подумав, що між вами не все так добре.
Я помиляюся?
Звичайна сварка. Ми іноді сваримося.
Нічого більше?
Та ні.
Слухай, коли ти довго в стосунках…
Не говори зверхньо.
Я не хотів. Просто…
Побачиш.
Ідеального не буває.
Знаєш, хто це?
Ні.
А ти?
Ні.
Мені було самотньо.
Але мені бракувало не будь-кого.
Мені бракувало тебе.
Я так довго пишу в цьому щоденнику, сподіваючись на зустріч.
Думав, як це — бути з тобою.
І ось ми зустрілися.
І ти ще досконаліший, ніж я уявляв.
Знаю, ти кохаєш його, але це лише означає, що ти міг би кохати і мене.
Може, навіть більше.
Хіба це аж так дивно думати таке?
Ми могли б бути щасливі.
Втечи зі мною.
Будь зі мною.
Я чекатиму.
Завжди.
Що сталося?
Усе, чого я хочу,
усе, що я відчував, — тут.
Я чекатиму на тебе.
Де Алекс?
Ти прочитав?
- Я… - Я не знаю, що сказати.
Чому?
- Ти його не цінуєш. - Ти справді так думаєш?
Я б так з тобою не вчинив.
Не відбирав його б у тебе.
Справді?
Можливо.
Це важко.
Знати, що робити в такій ситуації.
Не хочу злитися на тебе…
І все ж…
Зрозумій, Алекс не такий, як ти уявляв.
Були й інші чоловіки.
- Ти про що? - Він не може встояти.
Захоплюється всіма, хто новий,
навіть якщо це інший я.
Але потім усе стає на місця.
І на цьому все.
Я йому більше не потрібен?
Йому шкода, що ти подумав, що це дещо більше.
Але так і було!
Не для нього.
Ті інші чоловіки, я…
Чому ти йому дозволяєш?
Він не ідеальний.
І ми теж.
Я знаю, що тобі зараз боляче.
Маю надію, ми зрештою про це забудемо.
Хочеш, щоб я лишився?
Хіба це так погано?
Ми обоє зараз засмучені, але ми це переживемо.
Чому ти хочеш, щоб я тут жив?
Бо ти мій друг.
Але я не хочу бути сам.
Ти не сам. Ти міг…
Ні, не міг! Я…
Це надто важко.
Ти не розумієш?
Я не можу жити тут сам.
Послухай…
Лишися ще на день…
Ні, я мушу піти, негайно.
Подумай.
Куди ти підеш?
Щось придумаю.
Чуєш?
Я сумуватиму.
ЇДАЛЬНЯ АНВЕЛЛА
Вітаю.
Що вам?
Просто води.
- Дякую. - Гаразд.
- Прошу. - Дякую.
Перепрошую?
Ви місцевий?
Ні, не зовсім.
Не зважайте.
Пробачте…
Для чого вам бінокль?
Це може прозвучати дивно, але я шукаю птаха.
Чекайте, ви орнітолог?
Так.
Хто б міг подумати…
Ви теж?
Так.
Оце так збіг.
Можна?
Так. Звісно.
Я шукаю дятла королівського білодзьобого.
- Вони вимерли. - Так кажуть.
Але я чув, що одного помітили поблизу.
Без підтвердження.
Ми ж так далеко на півночі.
Я те саме подумав.
Але вирішив: «Якого дідька? Сам подивлюся».
Бо зрештою хтозна, так?
Недавно я чув птаха, якого не впізнав.
Може…
Покажете де?
Якщо вам не важко.
Зовсім не важко.
Я Ґеддіс.
Кент.
Радий знайомству.
Навзаєм.
Переклад субтитрів: Наталя Ковалишин