ОЧЕВИДНЕ
Збоченець.
Що?
Просто невеличкий «Ріверданс» у тебе на грудях.
Та більше схоже на «Танці на льоду».
Ні, від мене смердить.
Так, але я хочу... Я хочу цього.
Ні, ти смердиш.
Будем в школу крокувать.
Раз, два, три, чотири, п'ять.
Будем в школу крокувать.
Раз, два три... Чотири, п'ять.
- Сильвіє! - Так?
Я печеню приготувала.
Поставиш її у холодильник?
- Гаразд. - І потім на 175 о 16.00?
Думаю, так буде якраз.
Давай. Прибери це звідси.
Агов, ходімо. Ходімо!
Пішли.
О боже мій. Агов... Лене?
Це був ваш батько?
Тато пішов на роботу й не попрощався?
Напевно, ваш батько дуже поспішав.
Де мої ключі?
ПАРК ГРИФФІТ
Отже, у мене нова ідея.
- Добре. - Реально крута ідея.
Пам'ятаєш ту книжку «Ти моя мати»?
Ага, про те довбане пташеня?
Там ще було «О, тракторе. Ти моя мама».
Так, про пташенятко.
Так от, хочу зробити пародію на неї
на кшталт тих книжок, що продаються на касах.
- Маленькі такі... - Бестселери.
- Ага. - Так, купа грошей.
І назву її якось, типу
«Ти моя споріднена душа?»
Господи.
Буде повчальна життєва історія про те, як спати з усіма підряд, і те, як це...
- Бути мною. - Ага.
- Я за, я в ділі. - Круто, правда?
Ага, то буде мегахіт продажів.
Дивно. Батько ніколи мені не дзвонить.
- Гаразд. - Тату, привіт.
- Встань з мого рюкзака. - Сядь на місце.
Та я його не чіпаю.
- Припини це. Вже. - Гаразд.
Його нога в моєму обіді.
Постривай, дай-но покласти, щоб я могла твою сестру посадити.
Руки вгору, вгору.
Чому ти завжди віриш їй, а не мені?
- Мамо, мамо, мамо? - Це ваш дідусь.
Агов, тату, як справи? Я з дітьми в машині.
Ідеально для поста в твітері.
Дівчата з гурту щось майструють.
- Супер. - Може, годі?
Можеш трохи руки підняти?
- Ні. - Жартуєш?
- Ні, серйозно. Просто... - Ось так? Ось...
- Ні. - То це...
Бо я хочу далі в'язати.
Це індіка чи сатіва?
- Сатіва. - Скажи Баррі…
Ти серйозно зараз?
- Нам треба... - Годі.
Перезаписати вокал на треку.
- Від сатіви я панікую. - Ага.
- Вітаю. - Хтось прийшов.
У когось є ключі?
- Сховати траву? - Так, моя сестра.
У неї є ключі, і так, краще сховай, бо вона все скурить.
Агов.
Привіт.
- Салют. - То ви обидві тут.
Вітаю, мене звати Алі.
Теммі?
Привіт.
- Саро. - Чого ти тут...
Тобто, що ти тут робиш... Твоя мала ніби доросліша.
Ні, то... То Б'янка.
Ні… Від моєї першої дружини.
Їй зараз 17.
Так, ми з Квін... Розійшлися.
- Шкода. - Ні. Не варто.
Я вийшла заміж за Барб, тож...
Це ще одна спроба...
Даю собі ще один шанс, другий шанс.
Так. У нас... Нашій Грейсі п'ять років.
Її... нещодавно з приватної школи вигнали.
Так, вона вкусила дитину, хоч він сам гівнюк
і цілком заслужив на це, але ж.
А ти як? Хто в тебе?
Елла, їй п'ять, а Закові шість,
і я заміжня за чоловіком.
- Його звати Лен. - Так, ага.
- Він чудовий. - Добре.
До речі, бачила твій профіль,
ти декораторка інтер'єру...
- Власне, дизайнерка. - Так, вибач.
- Нічого. - Ті фото були неймовірні.
Справді, вони класні.
Вистачає на аліменти і дітей.
- Нам треба якось зустрітися. - З дітьми.
- Я... - Так, з дітлахами.
- Так. - Надягну Грейсі намордник.
Ти чудово виглядаєш, мала.
О боже мій,
не кажи, що ти їх обох одночасно трахав.
Взагалі-то, ні,
одній з них 17, тому її я не трахав.
А інша насправді надзвичайно хороша людина,
тому її я теж не трахав.
Я займаюся з нею коханням, ніжним і солодким,
ти знаєш, усе це сплетіння душ,
духовна близькість, густі збиті вершки...
Ні, ані слова більше.
З ким з них ти це робиш?
З тією ліворуч, із зачіскою.
Вони грають непогану музикую.
- Ти заціниш. - Невже?
- Так. - І як називається їхній гурт?
«Гліттер».
- «Гліттер»? - Так.
- Звучить як «клітор». - Ні, не звучить.
Це той гурт, де одна з дівчат позаду
дуже зосереджено грає на трикутнику?
- Так, так і є. - Ага.
Важливо для створення звуку.
- Справді. - Для створення звуку?
Господи. А трикутник тобі чим не догодив?
Чим ти збирався цих дітей годувати?
Тут нічого нема.
Треба щось прикупити, що вони люблять?
Маленький сочок і сир «косичку», якраз дитяче їдло.
- Ти закінчила? - Ти з татусем розмовляв?
- Ну. - І що?
- Думаєш, у нього справді рак? - Скоріш за все.
Якщо він дійсно хворий,
хай починає платити нам по 12 кусків на рік.
З чого б це?
Податкові зобов'язання.
Ну, ти знаєш... У будь-якому разі, не парся.
- Привіт. - О, що це таке?
Замовили у «Шотган Вілліз».
Боже, у мене від запаху ерекція в животі.
Він майже впевнений, що у тата рак.
- Що? Ні. Серйозно? - Так.
Я думала, він покликав нас сюди, щоб розповісти про свої заручини з Марсі.
Тато не заручається.
Надто палкий мисливець за жінками.
Він мисливець за Марсі.
Здається, останніх шістьох звали Марсі?
- Ґолдберг, Каплан. - Дві Марсі.
Ґолдберг і Каплан.
Марсі Фітцелфінергайнстайн.
Рубенстайн, або... Як там її?
Ру... Рубішновітцшітцліц.
- Рідінкл. - Марсі Крісталнахт.
- Бельзенберґер? - Крісталнахт.
Слухай, якщо серйозно, ти справді думаєш, це рак?
Там роблять салат з капусти й арахісу?
Клятий рак.
- Роблять. - Бляха.
- Хто кладе туди арахіс? - Мудила.
Мої чудові. Мої любі, любі дітки.
Привіт, тату.
- Агов, красуне. - Привіт.
Така худорлява. Заходьте.
Боже. Теммі, курви її матері, Кешман?
Лен знає, що ваші діти в одну школу ходять?
Навіщо йому це знати?
Можливо, тому, що ви всі роки коледжу провели
разом у стосунках?
Облиш, хто не експериментує в коледжі?
Нічого собі експериментики.
Ви збирались дитину всиновлювати.
Не було такого.
Я чудово пам'ятаю, як ти дзвонила й казала
про двох хлопців з Мексики...
- А ні... - З Сальвадору.
Алі, ходи сюди, маленька хвойдо.
Ти завжди чудово справляєшся з їжею, люба.
Дякую. Так на моєму надгробку й напиши.
«Вона завжди чудово замовляла їжу».
Скільки нас буде?
Марсі приїде?
Ні, ми з Марсі розійшлися.
Усе гаразд. Насправді, мені вже краще.
О, знайшов. Ось вона.
Боже, тільки подивись на це обличчя.
- Господи. - Ти поглянь на нього.
Зараз мені б просто не дали підписати такого, як він.
Диви, який у нього шнобель.
На телебачення з таким носом уже нікого не пропхнеш.
Я його просто обожнювала.
Ти заміж за нього вийшла.
Так, мені було чотири роки. У нас навіть церемонія була.
Я ніколи не буду щасливою.
- Чудова робота. - Так.
Справді дуже смачно.
Чудово з'їздила.
- Ти не куштувала. - Серйозно?
- Саро, я не їм глютену. - Що?
Щось не так із глютеном?
Так, татусю, щось не так.
Так. У неї купа проблем з ним.
- А ще... з ногами. - Синдром неспокійних ніг.
- Ще Епштейн-Барр. - Ртуть.
Хронічна втома, хвороба Лайма.
- Лайма, ага. - У мене є довідка.
Вона є в чотирьох людей у Лос-Анджелесі.
Висипи під пахвою.
І Алі одна з них, але це було
- тимчасово. - У тебе кетчуп.
О боже, облиш його.
Дай поїсти спокійно. Це золоте правило.
Нехай замурзується.
Потім витремо.
Ти витираєшся одразу, як вимазуєшся.
Нас етикету за столом не вчили.
Ви в курсі, правда?
Бо ми з єврейського містечка.
Ваша бабуся Роза взагалі салат руками їла.
Боже мій. Джоше, це правда?
Заради всього святого... Приведи себе до ладу.
Принципово не буду цього робити.
Я їм барбекю, у мене все лице в ньому.
Я не такий ідеальний.
М'ясо аж з вусів падає.
«Пані Чистюля-1992».
- Гаразд. - Знаєш що?
Це не так складно...
Чому б тобі не витерти соус з вагіни?
- Так, ану годі. - Вибач.
Послухайте, у мене... Я маю дещо з вами обговорити.
Ми на порозі великих змін, і...
Я так люблю вас, діти. Боже, я люблю вас.
Я люблю вас, діти.
Люблю вас. Я люблю вас, діти.
- Це рак. - Ти помираєш?
Просто скажи, якщо так.
- Я знала. - Татусю, ти вмираєш?
Я не думаю, що це рак.
Просто скажи нам.
Скажи, якщо це рак.
- Чудово виглядаєш. - Ну.
Яка різниця, як він виглядає.
Пам'ятаєш Джил Ґолдберг?
- Так. - У неї три роки була меланома.
Вони її не знайшли.
Бах... І вмерла.
- Джил померла? - Ага.
Якщо в тата рак, він може бути такого типу...
Як... Усі друзі померли від...
- Простати. - Раку простати.
У тебе, мабуть, теж він, га?
Рак кишківника. Сильно.
Ніколи не знаєш. Тут уже не до жартів.
- Суть не в тому. - Скільки...
Боже! Припиніть.
Я не хворію на рак.
Ви, дітки, хочете, щоб я на рак хворів?
Гаразд.
Отже...
Я продаю цей дім.
- Він мені остогид. - Я його забираю.
- Не забираєш. - Чому?
Ти не любиш Вестсайд.
Ні, я не житиму тут.
Зроблю ремонт і перепродам.
Уявляєте, скільки він коштує?
- Ну... Холодно. - Вибач.
- Майже все. Я тут... - Прошу?
- Пробач. - Я гадав, ви з Леном могли би
в цьому домі жити.
Господи.
Ні за що. Заради бога.
Чому ти хочеш віддати його мені?
- Бо я хочу. - Це божевілля.
То тепер у неї буде два спонсори? Уже ж один є.
І я хочу чоловіка, щоб і дім купив, і гарував,
поки я ходжу на йогу й сплю посеред дня.
Оце було б круто.
А чому ви вирішуєте?
У вас обох є домівки.
- У мене от немає. - Бо ти не вмієш
поводитися з грошима,
і те, що його немає, тільки це приводить.
«Приводить». Так не кажуть.
«Доводить». Інше дієслово.
До цього «приводить». Так можна. Бачиш.
Ти зустрічаєшся з дітьми,
щоб тебе не виправляли.
Не зустрічаюся.
- Зустрічаєшся. - Ти сама як дитина.
Послухай, було б краще, якщо б
ти поговорив зі мною наодинці,
до того, як пропонувати його всім.
Знаєте що?
У мене зараз шоу, я всіх вас дуже люблю,
і поговорю про все це з вами пізніше.
Бувайте.
Гаразд, береш це з собою?
Так, будь ласка.
Тобі ж не треба вся ця їжа, правда?
Тату, я запакую все це в зіп-пакети.
Де ти збираєшся жити, татусю?
Тримай.
Я потім віддам.
У центрі зайнятості просто неправильно
записали номер моєї квартири.
- Добре. - Не дуже.
Комусь платять мої гроші.
А що з виграшем з телевікторини?
Тату, це було шість років тому.
Шість років минуло?
То ти вже всі витратила?
Так, там не так багато й було.
Ну, я завжди... Завжди...
Радий прийти на допомогу, коли в тебе неприємності.
У мене не неприємності. Я просто...
Знаєш...
Зі всіх моїх дітей, ти єдина...
Хто бачить мене справжнього.
Можливо, у нас обох ген депресії.
У мене немає депресії.
Боже, це дуже тяжко...
Коли хтось бачить у тобі те, що тобі не хочеться показувати.
Ну, я вдячна.
Алі, поїхали.
Йди. Ти ж хочеш.
- Алло? - Привіт.
- Як усе було? - Я... Ні, я не зміг.
Господи, я й не думав, що це буде так важко.
Я знаю.
Дякую. І я тебе люблю.
Так, побачимось завтра.
Так, добраніч.
Рито? Це я.
Привіт.
Влаштовуйся якнайзручніше.
Усе, що він хотів сказати...
Це оголосити про свій вихід на пенсію.
- І це все. - Ага.
Я думав, ви всі вже були в курсі.
Ну, так, ми знали, але не знали, коли точно... Тобто.
Знаєш, він... Офіційно про це нас повідомив.
Зазвичай таке можна повідомити й по телефону.
Ну, не знаю.
Може, це був просто привід нас усіх зібрати.
Це точно не рак?
Ні, ми про це поговорили.
Це не рак, і це пречудово.
Знаєш, я тут подумала, може...
Запросити Теммі та Грейс погратися з дітьми на цих вихідних.
Ти не проти?
Звичайно, не проти. А мав би бути?
Це та лесбійка, з якою я навчалась у Медісоні.
Мені подобаються лесбійки.
Я сказала, що «не дивитимусь, як ви відвертаєтесь
від тих, хто хвилюється за долю "Палм-Террас",
через купку аматорів, які не були в житлораді,
ніколи не займалися збором внесків,
та й узагалі нічим не займалися, чесно кажучи».
- Привіт, люба. - Привіт, мамо.
Мене можуть посадити за це. Справді.
Якщо хочеш присісти там, роззуйся.
Я наріжу диньку.
Ну, він має на цьому непогано заробити.
А ти нічого з цього не отримаєш?
Він і відступні не платить.
Зустрічатися з молоденькими — недешева забаганка.
Він казав, що зараз один.
Я би на твоєму місці не вірила жодному слову, що говорить твій батько.
Жодному, взагалі...
Скільки ви заплатили за ваш будинок, коли його купували?
$83 000 в 1972 році.
Ми з Джошем знайшли платівки. Там стільки крутих.
Чому ти їх усі йому лишила?
Ти знаєш, я байдужа до музики.
Як він?
- Що? - З ним усе гаразд?
Спитай у нього сама.
Усі думають, що якщо він забуває слова,
то він забуває й те, як їх чути, але він усе чує.
Привіт, Еде.
Привіт.
Як справи?
Бачиш?
Де ти був?
Навіщо мені лишатись на ніч,
якщо ти все одно прийдеш дуже пізно.
Тому що я не можу заснути без тебе.
Боже, для цього в тебе є снодійне.
Мій батько збирається мій дім продати.
Цей дім?
Ні, дім, де я виріс.
Батьки розвелися. Мама виїхала.
Дім залишився на мого батька.
Мені було 15.
Чому вони розвелися?
Сказали, що розлюбили одне одного.
ЛОС-АНДЖЕЛЕСЬКИЙ ЛГБТ-ЦЕНТР
Ну, я пішла в «Тарґет».
Я просто... Я просто хотіла її вигуляти, розумієте?
І я стала в чергу на касу,
і дівчина-касир каже мені:
«З такою кредитною карткою, як у вас,
треба буде показати паспорт».
Ну, ви знаєте, що це означає, правда?
І я просто відчувала, що буде далі. Я сказала: «Це все не на добре.
Зараз буде якась огидна сцена».
І вона так пильно дивиться на мене...
А потім каже...
От так, знаєте?
І потім вона пробиває мені ці...
Батарейки це були, здається.
І це було...
Це був великий крок для мене.
І я не... Я казала собі:
«Тільки не розридайся перед нею.
Тільки не розридайся».
Дякую, що поділилася з нами. Що не злякалася бути слабкою.
А ще.
Минулого тижня я пообіцяла,
що розповім про все дітям, але досі не зробила цього.
Тому що час ще не настав, розумієте?
Але незабаром я зроблю це, дуже скоро...
- Так. - Я даю вам обіцянку.
Я обіцяю вам.
Обіцяю.
Вони такі самозакохані.
Не знаю, як трапилось, що я виховала трьох людей,
які нічого не бачать далі свого носа.
Пам'ятаєш дім моїх батьків?
Чи пам'ятаю я?
Як ти мене запросила
на найдивніший День подяки за тиждень
до їхнього розлучення?
- Це було... - Просто жахіття.
Дійсно жахливий День подяки.
Тато думає переїхати звідти або зробити ремонт.
- Знаєш, що мені б не завадило? - Що?
Твоя порада.
Хотіла б подивитися?
Так, звісно.
Ти ж займаєшся цим, це по твоїй лінії, правильно?
Так, я б сказала... Так, це... Це моя спеціалізація.
Зараз?
Ага.
Отже, скажи мені, чого ти хочеш.
Я просто хочу змінити своє тіло, розумієш?
Як саме змінити?
Знаєш, я хочу типу
гарні рельєфні руки, а потім ще
тоненьку крихітну талію, а ще великий зад.
Тонка талія, велика дупа. Тямиш?
Щоб почуватися міцною й кремезною?
Як стовбур дерева...
А не відчувати себе так, ніби я на друзки розпадаюся.
Почнемо спочатку. Що ти їси?
Загалом, звичайну їжу,
та іноді я їм її занадто багато,
і починаю себе за це ненавидіти.
Потім починаю себе обмежувати,
- ніби я себе... - Обмежую.
Я звик називати це дисципліною.
- Так. - Ага.
Мені б не завадила дисципліна.
Бляха. Він... Він просто розкішний.
- Правда? - Ага.
Нам треба обійти, щоб потрапити всередину.
Ті двері завжди відкриті.
- З 1976 року. - Що, 63?
Ага.
Спальня мого батька.
Головна кімната в будинку.
Тут щось міняли?
Взагалі нічого.
Думаєш...
Нам слід його мерщій продавати?
Я б ніколи його не віддала, якби тільки не знадобилися гроші.
Морт настільки загруз у боргах?
Чесно кажучи, він хоче залишити будинок мені з Леном.
А Лен хоче сюди переїхати?
Він учепиться в нього.
Він ненавидить Іст-cайд.
Називає його ґетто.
Ґ-е-т-т-о.
Я, напевно, сумуватиму за суботніми ранками там.
Походами на ринок і жіночкою, яка продає коржики-пупуси.
Тобі не вистачатиме жіночки?
Ага.
Мені дуже подобаються її коржики.
Ану скажи це ще раз.
Що? Мені подобаються її коржики.
Добре.
Що?
Та просто, знаєш...
Коли ти це вимовляєш, це так...
Це звучить так... розпусно.
Що?
А що?
Я люблю тебе.
Ну ти й дурник.
Не кажи так.
Я хотів би, щоб ви зробили кавер на одну пісню.
Це те, про що ти зараз думаєш?
Усе, більше не можу.
Це все, що ти можеш.
Так, більше не можу.
Ти певна, що це все, що ти можеш?
Так, це все, більше не можу.
Давай, рухай своїм великим задом.
Ще десять разів.
Десять,
дев'ять...
Вісім...
Сім, шість...
П'ять...
Чотири...
Три...
Два...
Один.
Тату?
Привіт, дівчата.
Творчий керівник Юрій Лаховський одну пісню.