- Ви такі гарні. - Ти теж, мамо.
Дайте я роздивлюсь.
- Це було круто. - Так мило.
Ви взагалі чули про гурт «Гарт» до сьогодні?
- Так. - Звичайно.
Я думаю, це буде суперхіт.
- Рада зустрічі. - Це класно.
Сьогодні нам слід поводитись трохи скромніше.
Ні. Я хочу, щоб усі дізнались. Ти не проти?
Гаразд.
- Побачимось на похоронах. - До зустрічі.
І чим ви займалися?
- Боже! - Мовчи, ані слова.
Сексом.
- Так. - Господи!
Як мило.
ОЧЕВИДНЕ
- Іду. - Боже мій.
Мамо, що це ти взяла?
Гірчицю, цукрозамінник і трубочки.
Господи, у мене це є вдома. Це необов'язково тягти.
Про всяк випадок.
- Джіджі! - Доллі.
Привіт.
- Гаразд. Сідайте. - Сядьте. Будемо їхати.
Поїдемо побачитися з Едом.
- У могилі. - Ага.
Господи, навіщо тягнути аж стільки?
- Про всяк випадок, я ж казала. - Ти знущаєшся?
О боже. Ти запросив Ріту?
Ні.
Здається, вона знайшла нову іграшку.
Дехто ніколи не змінюється.
Дуже співчуваю вашій втраті.
- Дякую. - Ти дуже хоробра.
Підходьте.
По одному з кожного боку.
Добре, нам треба ще двоє.
- Теммі, не варто. - Я піду.
- Усе гаразд. Я понесу. - Хочеш...
- Ти хочеш понести? - Коли хочеш, то неси.
Один, два, три, взяли.
Здається, для тебе важкувато.
Так. Я тримаю. Дякую. Так краще.
Сьогодні ми зібрались тут, щоб вшанувати пам'ять Еда Пасковіца,
який прожив гідне життя, повне доброти й поваги.
Навіть коли здоров'я його підводило,
він усе одно залишався життєрадісним,
і я знаю, як він обожнював свою родину.
Отже, сьогодні давайте вшануємо його життя.
Ти замовляла капустяний салат?
Так, мамо. Замовляла.
- Два різних види? - Так, не хвилюйся.
Це Морт?
Хто це?
- Усе гаразд? - Так, звісно.
- Боже, це був не жарт. - Ні, не жарт.
Усім привіт.
- Усе гаразд? - Звичайно.
Пішли.
Усі зараз на тата витріщаються?
Це має якесь значення?
До зустрічі, Еде.
- Можна запитати? - Що таке?
Можна мене поховати між тобою й Теммі, якщо ви залишитесь разом?
Звісно, якщо захочеш.
Гарна зірка Давіда в тебе на шиї.
Дякую.
І давно ти прийняв іудаїзм?
Уже давненько.
Хто б міг подумати?
Привіт.
Я оце прочитала,
що існує єврейська традиція відрізати краватку на похоронах,
але я не дуже вмію...
Дай мені.
Гаразд.
Ось так.
- Дякую. - Ага.
Джош колись казав, що любить тебе?
Ти знаєш, що серійний вбивця хоче побачити в твоїх очах?
Адже ти усвідомлюєш, що смерть дуже близько.
Так само і Джош хоче побачити в твоїх очах, що ти його любиш,
що ти ніколи не зустрічала такого, як він.
І навіть коли він мені про це сказав,
це нічого в мені не змінило.
Я так само ще дивилась на нього так.
- Це мені мозок виносить. - Добре. Це...
Неважливо.
Мене це насправді не дуже хвилює.
Річ у тому, що ти мені брехала, і це факт.
Чудово.
- Що ви вдвох мені брехали. - Отак.
То мені теж іти на Шиву?
Це необов'язково.
Добре.
Агов, дядьку Морт. Як ти?
- Радий бачити. - Я добре.
- Усе гаразд? - Так.
- Привіт, дядьку Морт. - Мора.
Дядьку Мора. Привіт.
Дуже тобі дякую. Я хотіла сказати, що я підтримую тебе.
У мене в класі є хлопчик,
- який страждає через те саме. - Проходьте.
Тому якщо захочеш поговорити...
Вітаю. Зі сторони чоловіка чи дружини?
- Що? - Я жартую. Проходьте.
- Дякую. - Йди.
- Дякую. - Йди, сідай.
Напиши мамі, як сюди доїхати.
А то запізниться, як завжди.
Он там. Я покажу вам кухню.
- Співчуваю. - Можеш заспокоїтись?
- Дякую. - Лене. Як справи?
Де гірчиця? Тут не вистачає гірчиці.
Не вистачає? Я відро поставила.
- Замало. - Бери свою.
Усі її люблять.
Всю тоді викладай, Мам.
Викладу. Все відро й викладу.
Усе гаразд?
Так, усе гаразд.
Скажи, якщо десь гірчицю побачиш.
Плесніть у долоні, якщо чуєте.
Гаразд, якщо чуєте, плесніть двічі!
- О, Боже. - Підходьте сюди всі.
Просто присядьте й давайте розпочнемо.
Я хочу радо привітати всіх на церемонії вшанування та поминок Еда,
також відомої як Шива,
а ще подякувати всім, хто завітав до нас,
просто за ваші коментарі про новий інтер'єр будинку.
Гаразд, не гаятиму далі вашого часу,
тому передаю естафету жінці, яка сидить справа від мене.
- Як вас звати? - Я Рут.
Не хочете поділитися спогадами?
Ед робив Шеллі дуже щасливою.
Ось це я й хотіла сказати.
Я не дуже добре його знала.
Ми нечасто з ним бачилися.
- Співчуваю, Шеллі. - Усе гаразд.
Я пас.
Я Тіффані, можу говорити наступною.
Я знаю, я, мабуть, не найближча людина в житті Еда,
але я дещо підготувала для нього.
Перський поет Румі сказав:
«Гора хова відлуння глибоко в собі».
Просто зачини двері.
Чорт забирай.
«Пас. Пас».
Не я.
Мені нічого сказати про Еда.
Там точно щось було.
- Естер щось приховує. - Точно.
Не зли Естер.
Згадає й тебе незлим тихим словом на твоїх поминках.
«Так і я бережу в собі твій голос».
Думаю, ми всі можемо сказати, що теж зберігаємо в собі голос Еда.
Я чула сьогодні від людей, що він був хорошим сусідом.
Першим почав сміття сортувати.
Цей колір підійде?
- Нормально. - Добре.
Дякую.
- Точно? - Чудово.
Так. Дякую.
Так, чому ми завішуємо дзеркала?
Що про це пишеться в Біблії або в Торі, або що кажуть, звідки це взагалі пішло?
«Яка різниця».
Точно не в Біблії. Це традиція.
Це про те, щоб звільнитись від пихатості,
звільнитись від цієї маски, яку ми вдягаємо на людях.
Про те, щоб бути собою.
- Там ще одне. - Чудово. Дякую.
Дуже мило.
Я так мало знаю про іудаїзм, мені аж сумно.
У тебе була жахлива бат-міцва?
У мене не було бат-міцви.
Мої батьки дозволили її скасувати.
- Це дуже... - Жахливо?
Я збиралася сказати...
Неприпустиме виховання?
Люди постійно помиляються й дорослішають на цих помилках.
З точки зору сторонньої людини, здається, у вас надзвичайна сім'я,
а твій брат просто неймовірний.
Я ще ніколи не була такою щасливою.
Думаю, навіть занадто. Сподіваюсь, я нормально поводжуся. Я...
Так. Ні, тобто...
Мені здається,
ніби є щось, що ти мені не кажеш.
Прошу.
Прошу, скажи мені.
Добре, я думаю, у Джоша
дуже поламані, проблемні стосунки з жінками.
А жінок у нього було ще й як багато.
Так. Ага.
Я не кажу, що в нього обсесія, він залежний від сексу або кохання, або...
Я не знаю. Можливо, так і є.
Треба завішати це.
Мені дуже шкода.
О боже, це так гарно на тобі виглядає. Я навіть пригадую, де придбала це.
У маленькій крамничці в Іст-Вілледжі, коли ми були
в Нью-Йорку. Пам'ятаєш?
- Так. - Там було так мило.
Як ти, все гаразд? Я знаю, це все так дивно.
Проте, я така рада, що ти тут.
Дякую, що прийшов.
Це дивне відчуття, що тебе замінили кимось іншим.
Тебе не замінили.
- Ти сумуєш за чимось? - Сумую.
Сумуєш за моїм прутнем?
- Іноді я сумую за ним. - Іноді сумуєш за ним.
Але... Як же іграшки. Це просто пластмаса.
Вони не такі вже й погані.
Вони роблять великі успіхи у...
Так, покращують...
- ... дилдології чи... - Ага.
- ...як воно називається. - Так.
Є різні форми та розміри.
Це не одне й те саме.
Це не порівняти з гарячим пульсуючим членом.
Візьми. Візьми прутня в рот.
О боже.
- Так, чекай. - Що таке?
Я кохаю тебе.
- Чекай. - Що таке?
Я не хочу тримати все в таємниці.
Ти не маєш поводити себе як твоя сім'я
тільки тому, що ти член цієї сім'ї.
Дядько Ед обожнював гольф.
Пригадую, як одного разу він зробив таку круту підсічку.
Це був найкращий удар, що я колись бачив.
- Ми сумуватимемо. - Де Ракель?
Не знаю.
Я знаю, що десерти викладають сюди.
Вона йде.
Діти просто обожнюють мочі.
Я поставила мочі в морозильник...
Ти куди?
У мене ще одні похорони за розкладом. Сьогодні два.
Ти про що?
Ти про що? Не біжи.
Агов. Чому ти мене обманюєш?
- Що сталося? - Я не обманюю тебе.
Слухай. Я кохаю тебе.
Я хочу мати з тобою дітей. Я хочу робити разом з тобою все.
Я мав сказати це раніше. Я кохаю тебе.
Ти розумієш?
Я ніколи раніше нікого не кохав, розумієш?
Прошу.
Пішов нахрін.
Що?
Агов, якого хріна?
О Боже.
Що сталося?
- Що? Щось сталося. - Відпусти.
Не відпущу. Хтось тобі щось сказав?
Сід? Сід щось сказала?
Чому б Сід мала щось мені сказати?
Ріта.
Ріта щось розказала.
Джоше. Скільки в тебе їх?
Скільки? Хто ще?
З ким ти там розмовляла?
Ріта, Сід. Яка за рахунком я?
Похрін. Я люблю тебе!
Ти всім цю маячню накидаєш? Замовкни!
Ні! Не всім!
Бляха!
- Ти щось сказала Ракель? - Хто це?
- Рабинка. - Так.
Я сказала, яка в неї була чудова служба.
Справді? І все?
Бо мені здається, що ти кажеш неправду.
Я саме це й сказала.
У тебе такий тон,
ніби для тебе вона щось більше, ніж просто рабинка.
- Так. - Останній трофей?
Вона не трофей, тямиш?
Вона надзвичайна людина.
Найкраща з усіх, кого я зустрічав.
Джоше, не треба, прошу.
- Привіт. - Це Колтон.
- Колтон. - Я Джош.
Насолоджуєшся Шивою?
Так. Це моя перша.
Клас. Сподіваюся, проведеш час приємно.
Так. У нас там є шоколадне драже.
Можеш спробувати.
Може, ти хочеш, щоб я...
- Може, я... - Зробити що?
Не знаю, як це сказати, тому скажу, як є.
Ріта — моя рідна мама.
Тому, виходить,
що ти мій рідний батько.
Так. Це наш син.
Агов, люба!
- Що таке? - Йди сюди.
Поминки майже скінчились. Ти де була?
- Привіт. - Салют.
Пробач. Я пролила на себе вино, тож треба було відіпрати сорочку.
- Ти як? - Усе добре.
Добре. Думаєш, усім сподобався дім?
О боже. Я думаю, їм справді...
- Знаю. - Він підійшов так ідеально.
Він годиться для заходів.
- Дякую за... - Це було просто...
Було круто, це коло.
- Вибач, я маю... - Так, я знаю.
Усе добре?
Так, все гаразд. А що?
У тебе просто дуже схвильований вираз обличчя.
Я думаю, нам треба одружитися.
Крім того, що я хочу подякувати вам всім за те, що прийшли, я...
Я хотіла би сказати, що я дуже вдячна
за те, як сприятливо ви поставилися до мене в умовах мого недавнього переходу.
У початковій школі Вестлейк у нас була пані Пейнтер,
і я став у лінію для дівчаток, відчуваючи, що зробив все, як треба.
Ми вже про це говорили.
І вона сказала вийти з тієї лінії і стати в лінію для хлопців.
- І я сказала... - Мені треба в туалет.
У той момент я зрозуміла, що щось не так.
Я із Оверленд-Парку, штат Канзас.
Це чудове місце. Знаєш, я...
- Канзас? - Ага.
Це мій останній рік навчання.
Я дуже люблю суші.
- Справді? - Так.
І ніхто там, крім мене, їх не любить.
Тому я не знаю.
Ти любиш суші?
Я гадав, чи успадкував цю любов від тебе.
Так. Люблю.
Це все пояснює.
Ага.
Зараз дуже невдалий час,
бо справи в мене зараз йдуть дуже кепсько, тому...
Знаєш що? У мене все йде кепсько постійно.
Тому я навіть не певен, що я тобі сподобаюсь.
Що б там не було,
я завжди буду на твоєму боці, зрозуміло?
Я кілька років цих людей не бачила.
Тепер я згадала чому.
Чому в мене не було бат-міцви?
- Ти не захотіла. - Так, але мені було 13.
Ніхто не приймає такі рішення в 13.
Мамо.
У ті вихідні батько хотів поїхати в табір
для трансів, «Жінка Вонка».
Що? Табір чого?
Якийсь табір у Гаценплаці, серед лісів,
де чоловіки вдягаються як жінки.
У мене не було бат-міцви,
тому що тато захотів поїхати до лісу й там перевдягнутись у жінку?
Так, а ще ти була дуже розбещеною.
Ви про неї чули. «Дочка Хранителя таємниць».
- Читала в книжковому клубі. - Хіба вона не чудова?
Барбара Кінґсловер.
- Кінґсолвер. - Кінґсолвер.
Барбара Кінґсолвер її не писала.
- Теж. - Кінґсолвер.
- Привіт. - Салют.
- Привіт, тату. - Привіт.
Мама сказала, що ти скасував мою бат-міцву,
щоб поїхати в якийсь табір для трансів у лісі?
Це правда?
- Ні. Зовсім ні. - Ні?
Ні.
Я дозволив тобі... її скасувати.
Мені було 13.
Люба, ти скасувала її...
Ти не скасовуєш свою бат-міцву у 13 років.
Люба, ти скасувала її сама.
Ми узгодили це. Я поважав твою думку.
Я не міг змусити тебе читати Гафтару.
Треба було наставляти дуло до скроні?
Не будь такою самозакоханою.
Ти не центр Усесвіту.
- Гаразд. - Світ не лише довкола
тебе крутиться, не лише довкола Алі, моїх відчуттів.
То в цій кімнаті лише я самозакохана. Це...
- Мені так здається. - Просто супер.
Бо мені не потрібен іудаїзм. Хто хоче бути євреєм?
Кому треба настанови в житті?
Навіщо мені Бог, якщо я на Землі?
- Дуже дякую. - Можна трохи тихіше.
- Трохи тихіше? - Тут є люди...
Бо це в нас сімейна релігія така. Таємничість.
Ти перегинаєш палицю, навіть для самої себе.
«Ось гроші на коледж, але нікому не кажи.
- Не кажи Джошу». - Господи. Алі...
Чому ти завжди хочеш купити мене грошима?
Тому що, моя красуне,
ти ні на що не здатна!
Знаєш, зараз ти більш красномовна,
ніж коли я виписую тобі чеки,
позичаю тобі гроші, і це, до речі, несправжні позички,
бо хріна лисого ти щось віддаєш.
Розумієш? Жодної копійки.
Я оплачую тобі життя.
Мені не потрібні твої гроші, і мені начхати на них.
Ти не маєш бісового права на мене кричати, бо я вже доросла. Тямиш?
Ось і все. Узгодили, домовилися.
У мене питання.
Тепер, коли ти не залежиш від моїх грошей.
Ти мене все ще любиш?
Якщо я не даватиму тобі гроші,
ти взагалі зі мною розмовлятимеш?
Виглядає апетитно.
- Так. - Я голодна.
Думаєш, ще не зіпсувалося?
- Не знаю. Понюхай. - Ну як?
- Нормальне? - Думаю, так.
У мене є капустяний салат.
Так, але ти не взяла другий вид.
Я не замовила обидва види. Господи.
- Виглядає смачно. - Скуштуй спершу ти, а потім я.
- Смачно? - Гостре.
Все одно з'їм.
Смакота.
Ми з Теммі вирішили одружитися.
Весілля!
Зазвичай я не люблю кінзу, але тут смачно.
Це чудово.
Ти мене не спитала, але я схвалюю.
- Чудово. - Дякую.
Вона стане теж Пфеферман?
Не знаю. Треба спитати. Я не збираюсь брати її прізвище.
Мабуть, єдина причина зі мною одружитись — це взяти моє.
- Привіт. - Салют.
- Привіт, любий. - Привіт.
- Хто це?
Привіт. Колтон. Радий знайомству.
- Салют. - Привіт.
- Як тебе звати? - Колтон.
- Котон? - Ні. Колтон.
- Колтон. - З «Л».
- Ага. - Колтон.
- Привіт. - Вітаю.
Колтон.
Ти прийшов з Рітою?
- Так. - Так я й думала.
- Сідай. - Дякую.
Ти голодний?
- Звичайно. - Скуштуєш?
Я не їм субпродукти.
Це не субпродукти. Це печінкова нарізка.
Поклади зверху гірчицю.
Ось. Спробуй. Це смачно.
Просто скуштуй.
- Ну як? - Це справді смачно.
Хто це?
Можна я спочатку трохи поїм?
Зазвичай я читаю молитву перед кожним прийомом їжі.
Ми євреї. Ми не робимо цього.
- Гаразд. - Ти наш гість.
Якщо він хоче...
- Візьмемося за руки. - Давайте.
- Дякую. - У тебе такі великі руки.
За цю їжу і цей день,
- цих людей... - Я знала, що вона повернеться.
- Бачиш? - Алі, ходи сюди.
Ходи.
Проходь. Сідай біля мами. Давай.
Йди сюди, люба.
Вона йде. Давай, Алі.
Давай.
Молитва стає сильнішою, якщо ми всі з'єднані.
Дякую тобі, Отче, що на Небі,
за цю їжу, цей чудовий день,
цих добрих людей.
В ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
Творчий керівник Юрій Лаховський і з'єднані.