ОЧЕВИДНЕ
Останнім часом я часто ходжу на побачення
для того, щоб
когось знайти.
Принаймні це був не лише секс,
а саме ідея, що я зможу знайти
свою людину.
Бо останнім часом,
коли я одна,
світ здається таким огидним.
Похмурим.
Знаєте, це просто жах.
І мені здається, що я знаходжуся за межами цього світу.
А потім
ти когось зустрічаєш.
Зараз ти бачиш усе набагато чіткіше, та це…
Це все.
Раптом ти знову опиняєшся всередині світу.
Боже…
даруй мені спокій,
щоб прийняти те, що не під силу змінити,
та сміливість, щоб змінити те, що під силу,
а також мудрість, щоб побачити різницю.
Скільки це ще буде продовжуватися?
Майже закінчили.
Чи пропонувала вам професорка Макіно щось за секс?
Ні. Авжеж, ні.
Гроші чи індивідуальні заняття?
Ні.
Леслі не така.
Ви заперечуєте, що у вас був секс із професоркою Макіно?
Моє приватне життя вас не обходить.
Я — випускниця, а не дитина.
Маємо розібратися з кожною скаргою.
Мені нічого не «заподіяли».
Розумієте мене?
Ми були подругами, колегами. Коханками.
Я навіть скарги не подавала.
Чотири студентки подавали.
Одна ще навіть не випускниця.
Щойно повідомили.
Я їду до Ізраїля.
Так. До Святої землі.
Мене запросили виступити з лекцією
на конференції на тему «Юдаїзм та гендер» в університеті Бар-Афік.
Мене не буде два тижні.
Так, добре.
За моєї відсутності я буду рада, якщо ви подивитися пряму трансляцію події.
Хто дивитиметься трансляцію?
Дякую. Це абсолютно необхідно.
Отже, будемо сподіватися,
мене приймуть краще, ніж останнього єврея, що там проповідував.
Професорка Пфефферман виходить!
Так!
- Дідько! - Що?
Забув написати дозвіл, щоб Елла поїхала на екскурсію.
- Куди саме? - На якусь кляту ферму.
Сьогодні?
Так, щось на кшталт мінізоопарку.
Щось типу «Ноттс-Беррі»?
Так, у них там дитинчата тварин.
Усілякі там вівці та кляті свині,
а ще кози, маленькі ягнята та все таке.
Дідько.
Підпишу пізніше.
Шеллі Пфефферман.
Ти відчуваєш цей сморід?
Розалі Роллмен.
Ця твоя вантажівка стоїть тут уже майже годину.
Що таке, Розалі? Занадто тісний підгузок?
- Це проти правил помешкання. - Правила помешкання!
- Так.
Тут справжня диктатура.
Гірше, ніж по всій Америці.
- Я рада, що ти їдеш. - Знаєш що?
У мене чудовий син,
- який запросив пожити в нього. - Пішли.
А в тебе нікого немає, бо ти схиблена стара шкапа!
- Я переїжджаю до Сільвер-Лейк… - Геть!
…де цінують митців, таких як я.
- Стули пельку! - Хіба я не права, Джоші?
І забери свою вантажівку!
Пішла ти, Розалі. Та все це кубло ходячих трупів!
Тоші!
Джоші!
Таш! Таш-наш!
Я голодна!
Джоші!
Ось де ти.
Чув, що я тебе кличу?
Так, чув.
Та всі сусіди теж чули.
Припини вже. Чому не відповів?
Бо, матусю, я намагаюся тут відпочити.
- Ти втомився, пупсику? - Ні, все добре!
Просто твоя енергія буквально така,
наче на кухні палає газова плита.
- Щось термінове? - Палає в шлунку.
Я голодна.
Може, підемо разом до «Гелсонс»?
У це чудове кафе, яке ніби ззовні, а насправді всередині.
Ще занадто рано.
Уже п'ята година!
Це рано. Я не їм до восьмої.
Але ти можеш піти.
- Добре. - Гаразд.
Квач!
Квач.
- Тату! - Тату!
Що?
Ні, нікого немає.
Привіт. Як ви?
А ти хто така та що…
Я Алі. Живу тут поруч.
Зачекайте хвилинку. Ідіть усередину.
Негайно додому. Пішли.
Бувайте.
Я.
- Привіт! - Гаразд, привіт.
- Почнімо спочатку, добре? - Вітаю.
Хто ви та як ви опинилися на подвір'ї?
Я живу в приміщенні ось тут, тож я просто вийшла…
- Ви тут живете зараз? - Так.
Але на Airbnb
ви не казали, що я житиму разом з кимось.
Ну, знаєте…
Ви можете подивитися, це повністю відокремлене приміщення.
Ходімо подивимося. Авжеж.
У мене спущені жалюзі та…
Усе закрите, входу до ваших кімнат немає.
- Тут двері, але вони зачинені. - Добре.
Мене турбує приватність моєї родини.
Я хочу ходити всюди, де я хочу ходити,
та почуватися так, як хочу, не хвилюючись через власну безпеку.
Я вас почула.
Я знаю, що почули.
Але мене бентежить, що ви тут унизу.
Бачите речі, які я б не хотів, щоб ви бачили.
Це не через те, що я щось приховую…
Якщо вона хоче дивитися, нехай дивиться, байдуже.
Я просто хочу спокійно ходити,
попри свій стан свідомості та ступінь наготи,
бо я знаю, що мене ніхто не побачить.
Коротше, задля комфорту моєї сім'ї не виходьте на подвір'я.
Зрозуміло. Дякую.
- Було б чудово. - Так.
Я допоможу.
Гаразд, а зараз ходімо, добре?
РЕСТОРАН «КЕНТЕРС» ЦІЛОДОБОВО
Трохи зголодніли?
- Доброго ранку. - Доброго ранку.
Може, ці тістечка?
Слушна думка.
- Десяток чорно-білих. - Так.
А також деруни.
- Машина із жуйками! - Це на Хануку, але добре.
- Тату, є монетки? - Деруни,
а також ці страви з лососем.
- У мене немає монет. - Знайшла.
Немає в мене монеток.
Це так весело!
Візьму ще борщ, треба їх нагодувати.
- Можна цілу рибу? - Дивись, яка риба!
- Так. - Підійдіть. Гляньте на рибу.
Це буде весело.
- У неї досі є очі! - Яка велика.
Так. Боже, дивися!
- Велика голова. - Очі, як чорні перлини.
- Овва, це… - Це нагадує…
- Вони нас пам'ятають? - Колись постійно в них їли.
Колись ми тут постійно їли.
- Допоможи. - Чотири роки. Пфеффермани.
Пам'ятаєте прізвище?
Я не пам'ятаю.
Розрахунок на касі.
Добре. Але ми чесно тут їли.
А також діти? Присягаюся.
У них наче стокгольмський синдром.
Він їхній тато, та вони німці, а він — ні.
Скільки нас?
Гадала, гості лежатимуть, як колоди?
Якщо ти орендуєш дім,
- він не стає зненацька твоїм. - Вибач.
- Ти мене не розумієш. - Скільки нас?
Тобі так важко тут бути. Чому ти тут?
- Скільки нас? - Один, два, три…
- Привіт! - А також Сара, Закі, Елла, Лен.
Ще прийдуть Маппа, Брайна, Саймон…
- Ми піймали рибу! - У нас риба.
Скільки нас, що ви набрали стільки їжі?
- Зачекайте. - Заждіть.
- Убили рибу. - Боже.
Вона величезна.
Хтось заберіть цю рибу зі столу. Треба покласти її на тарілку.
Вона занадто велика.
Ще є купа рогаликів.
- А яка ціна? - Риба була мертва.
- Тисяча доларів. - Мертва?
- Припиніть! - Так, мертва.
Коштувала 1 000 доларів.
Агов! Хтось є?
Вибачте, що спізнилися.
- Я майже вгадала. - Що це?
Залишки речей бабці Роуз.
Гадаю, мама хотіла, щоб ви передивилися їх.
- Боже, я це пам'ятаю! - Привіт, вибачте, що пізно.
Тітко Брайно, і Маппа з вами? Це так чудово!
Їхали по 5-му чи по 101-му?
- Так, привіт! - Така рада вас бачити.
- Я теж дуже рада. - Це речі бабці Роуз?
Не хотіла викидати ці речі після смерті бабці.
- Як круто! - Хотіла побачити вас.
Подивися на це! Це ж…
Тобі це підійде. Пам'ятаю це.
- Ні, красиве, але… - Неймовірно. Тільки подивися.
- Це ж сукня. - Я знаю.
Гадаю, тобі це не підійде.
Ні, але хочу приміряти.
Дивися, міль поїла.
Боже мій!
Це!
- Мені воно так подобалося! - Добре, зараз це круто.
- Вона сама зв'язала. - Як це круто.
Пам'ятаєш? Вона сама зв'язала гачком.
- Знаєш, скільки тут було молі? - А клопи там є?
Вона завжди любила тебе, Алі.
- Елло. - Боже! Припиніть кричати.
Це чаклунство.
Отже, ти їдеш до Ізраїлю?
Скільки туди летіти? Десь 14 чи 15 годин?
Гадки не маю.
Круто, що ти знову викладаєш, Моро.
- Гадаю, це чудово. - Я це обожнюю.
А що ти робитимеш?
- В Ізраїлі? - Так.
Це називається…
- Головний виступ. - Так.
Я виступатиму.
Назва виступу «Юдаїзм, Холодна війна та гендер».
- Овва! - Потрійне лихо.
- Серйозно? Це круто! - Так. Це дуже круто.
Гадаю, треба підняти наші келихи.
- Вип'ємо за щось. - Мазелс!
За твоє повернення до викладання.
- Наступного року… - Та до батьківщини.
- Лєхаїм. - Хочу побувати в Ізраїлі, перш ніж помру.
- Посадила дерево. - Ти була там.
Ми всі там посадили дерево.
Це якесь шахрайство.
Це не шахрайство.
Там має бути вже густий ліс.
Сара їздила. Так?
- Це в Негеві. - У молодших класах?
Моя перша мастурбація.
- Боже мій! - Що вона сказала?
Елло!
- Елло. - Саймоне, Саро, досить.
Переходимо до солодкого.
Мій товстунчик бажає солоденького.
- Усі ще їдять? - Трохи зачекаємо.
Коли вже закінчиться цей гольф?
Лене? Мусимо це дивитися?
Сьогодні неділя. Тихіше.
Я не чую шепоту, коли всі говорять.
Він ніколи не закінчується. Це ж гольф.
Це так по-ґойськи.
Дорослі чоловіки та їхні м'ячі.
- Ти в порядку? - Так.
- Точно? - Усе гаразд, мені так зручно
в ковдрі бабці Роуз.
- Це так гарно. - Можна викинути цю рибу?
- Ні. - Будь ласка.
- Елло! - Це просто мертва туша.
Я ще це їм.
А, може, трохи поговоримо про Ізраїль?
Ось тобі маєш.
Саймоне! Що ти накоїв?
Це треба вирішити. Назвіть це Ізраїльстина або Пізраїль.
Скажу тобі, чому немає вирішення проблеми між цими двома країнами.
Звучить як «остаточне вирішення».
- Він знову відрізав собі палець. - Боже, Елло!
Мені нічого не «заподіяли».
Я навіть скарги не подавала.
Чотири студентки подавали. Одна ще навіть не випускниця.
- Ми подруги. Не заподіяли. - Не випускниця.
Діти! Прийшли тітка Брайна та дядько Джеррі.
Що тут відбувається?
- Дядько Джеррі! - Так.
Ти справжня модель, Саро.
- Дякую. - Так.
Чекай-но, це там Алі?
Скільки вже тобі?
- Алі, привітайся. - Овва! Ти вже зовсім доросла.
Чудово виглядаєш! Здоровий вигляд.
- Чому така сором'язлива? - Я…
- Ти собою не пишаєшся? - Обійми його.
- Я не знаю. - Алі, чому вагаєшся?
Ну ж бо, обіймімося.
Не будь нечемною.
Алі, обійми вже його!
Це лише обійми.
Він не буде тулитися до тебе, щоб помацати цицьки.
- Авжеж, ні. Лише обійми його. - Досить гальмувати.
Я постійно обіймаю дядька.
- Це лише обійми. - Так.
Ти квітнеш.
Моя дівчинка!
Так!
Бачиш, це дуже легко.
- Подивися на себе. - Вона стає жінкою.
Хіба це не весело?
Гадаю, треба збиратися кожного тижня.
Кожного тижня — це часто.
Ні, можна замовляти їжу в «Кентерс».
Слушна думка.
Я просто кажу. Не треба приходити кожного тижня.
- Але збиратися можна тут. - У когось є знеболювальне?
Є тайленол з кодеїном.
- Тільки не кодеїн. - Від нього закреп.
Ти маєш цілковиту рацію. Від кодеїну закреп.
- Повний закреп. - Так, закреп.
Не можу більше чути, як тітка Брайна сьорбає каву.
А бачили маму, як вона копирсається кісткою в зубах?
Навіщо збиратися кожного тижня?
Це огидно.
Чому? Родина неприємна, але це важливо.
Боже, тітка Брайна.
Вона змінилася після смерті Роуз.
- Вона така щаслива. - Так.
Ми б усі змінились, якби померли батьки.
Невже?
Ви знали, що мама не може сказати жодного речення без цифр?
- Схиблена на цьому. - Усі євреї схиблені на цифрах.
Раніше не помічав, що це трапляється постійно.
Розумієте мене? Може, у неї психічний розлад?
Спитай у неї сьогодні ввечері, коли обійматиметеся.
Дуже кумедно. Та не смійтеся. Ви наступні.
- Ні. Аж ніяк. - Аж ніяк.
- Кажи вже. - Ви нестерпні.
Я турбувався через неї, коли пішов Баззі.
До речі, я бачив, як ти фліртувала з Леном.
- Стули пельку. - У вас знову секс?
Насправді, так.
Я не засуджую.
Іноді це прикольно. Це легко.
- Приємно бути постійним клієнтом. - Точно.
Це пригнічує.
- Боже! - Це не так.
Це приємно, комфортно.
Я не хочу, щоб усе моє життя мною керувала моя вагіна.
- Не хочу бути такою тіткою. - А ти така.
Хто це каже.
- Я? Не я! - Ви гірші, ніж я.
Аж ніяк, ти перший номер.
Це не так!
Ближче до другого. Певно, другий із цією вагіною.
- Боже, зачекайте. - Що?
Ось, потримай.
Анкета, щоб дізнатися, чи залежні ви від сексу.
Одразу пригадала вас обох.
- Добре, читай. - «Ви залежні від сексу?»
- Готові? - Читай.
Номер один. «Ви кайфуєте від сексу чи романтики?»
- Так. - Не знаю.
- Так. - Так.
- Добре, гаразд.
Так. А хто не кайфує? Номер два.
Дякую.
«Ви ще можете підрахувати своїх сексуальних партнерів?»
Дідько. Хто це був?
Це важко.
- Чекай… - Наступне питання.
Отже, вважаємо, що ні.
- Усіх не пам'ятаю. - Усе, ідемо далі.
Три. «Чи змушували вас ваші бажання
мати секс із людьми, яких зазвичай ви б не обрали?»
Дідько, так.
Огидні люди.
- Припиніть цей сміх. - Так!
Що далі?
- Мені від себе огидно. - Це так. Три з трьох.
Чотири.
«Ви вірите, що щастя залежить від гарного сексуального життя?»
- Так. - Авжеж.
Цей тест визначає залежність від сексу, так?
Усе це нормально.
Так. Усі так почуваються.
Ми кажемо «так» на всі питання. Байдуже.
Запрошую вас на зустріч, там побачимо, що нормально.
- Добре. - Може, ми всі залежні від сексу?
Скоро дізнаємося.
Ми забули трохи покурити.
Боже, не вірю, що ми це робимо.
Знаю. Боже, маємо вигадати собі імена.
- Я Донна де Варона. - Я буду Мардж.
Це як…
Боже мій.
Овва. Яке до біса круте місце.
Неймовірне.
Святі небеса. Бачите кралю в червоному?
Вона була вихователькою в садку Елли.
І що?
Брудно-брудно. Заборонено працювати з дітьми.
Трохи заспокойся.
- Це огидно. - Піду привітаюся з нею.
Привіт. А ви… Це ви працювали…
Ви працювали в садку «Іст-Сайд»?
Так. Ви мама Елли.
Так. Також відома як Сара.
- Вибачте. - Лайла.
Лайло, я точно знала ваше ім'я.
- Просто Лайла. - Добре, усі. Починаємо.
- Приємно зустрітися. - Так.
Вітаю всіх. Ласкаво просимо.
Мене звати Ґерет.
Я нещодавно втратив дружину, зараз мешкаю в комплексі для літніх людей.
Коли я була молодою, божеволіла від Пеппі Довгапанчохи.
Я зрозуміла, що хочу сексу з нею.
Я — Майкл, залежний від сексу.
Жінки постійно приходять до мене.
Отже, косички, руде волосся, люди з конями — це мої тригери.
Знаю, що не маю підкорятися цим імпульсам.
Це тригери просто спонукають
- мене до спокуси. - Місце для цього.
- Гарна особа. - Іду туди.
Хочу поговорити з вами, бо я намагався…
- Не зупинитися. - Потрібна допомога.
Мені дуже соромно.
Це якесь божевілля, мене це дуже турбує.
Може, ви зможете мені допомогти із цим.
Я розмірковував про своє минуле, про людей поруч зі мною.
Та про секс, який я мав, коли був молодим.
Переважно це було, бо люди хотіли сексу зі мною.
А мені не дуже кортіло.
Але я відчував, що зобов'язаний це зробити.
І це не тому, що я не знав, як сказати «ні».
Я думав, якщо тіло реагує,
це означає «так».
Те, що зараз спало мені на думку,
байдуже, як дивно це звучить, здається мені одкровенням.
Може, ерекція — це не згода.
Це неймовірно. Те, що ви зараз кажете.
- Ерекція — не згода. - Репліка.
Це репліка. Ми так не робимо.
- Вибачте. - Усе гаразд.
- Вибач, друже. Так. - Усе гаразд.
- Чому ні? - Дякую, що вислухали.
- Дякуємо, що розповів. - Дякуємо.
Якщо немає охочих, завершімо молитвою про спокій.
Добре? Готові?
Боже…
Даруй мені спокій, щоб прийняти те, що не під силу змінити,
та сміливість, щоб змінити те, що під силу,
а також мудрість, щоб побачити різницю.
Я дуже втомився сьогодні.
Я пробігла швидше, ніж ти!